Справа № 161/16864/24 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/332/25  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 березня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я.,
секретар судового засідання Власюк О. С.,
з участю: прокурора Лебедюк-Гудкової Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Мацюка Сергія Ярославовича, який діє в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійними договору купівлі продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки та права приватної власності, повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою керівника Луцької окружної прокуратури на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року в складі судді Ковтуненка В. В.,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2024 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області Мацюк С. Я. звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Боратинської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, скасування державної реєстрації земельної ділянки та права приватної власності, повернення земельної ділянки.
Крім того, прокурор вказував, що враховуючи предмет спору, статус спірної земельної ділянки існує висока ймовірність того, що відповідач може її відчужити на користь інших осіб, що в майбутньому ускладнить виконання рішення суду.
У грудні 2024 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області подав заяву про забезпечення позову, просив суд в порядку забезпечення позову накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 0722880700:05:000:6172 та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки, в тому числі набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування (оренди, найму, тощо), обтяжень речових прав на нерухоме майно (іпотеки, заборони відчуження, тощо), яка є предметом спірних правовідносин, до набрання законної сили рішенням, яке буде ухвалено судом по суті розгляду позовної заяви.
Заборонити державним кадастровим реєстраторам Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та його територіальним органам вносити до Державного земельного кадастру відомості та зміни щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0722880700:05:000:6172, до набрання законної сили рішенням, яке буде ухвалено судом по суті розгляду позовної заяви.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року в задоволенні заяви заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області про забезпечення позову було відмовлено.
Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною, керівник Луцької окружної прокуратури Волинської області подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог ст. 263 ЦПК України, оскільки зроблені у ній судом висновки не відповідають обставинам справи, що є порушенням норм процесуального права.
Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову поданої заступником керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області Мацюком С. Я. суд першої інстанції зазначив, що СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування в межах кримінального провадження № 420200310100000051 від 03 квітня 2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст. 364 КК України, і в межах цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду від 20 серпня 2024 року на земельну ділянку накладено арешт, тому відсутні підстави вважати існування реальної загрози невиконання чи утруднення рішення суду. 
Такий висновок місцевого суду є помилковим. 
Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії.
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У справі, яка переглядається, прокурор просив накласти арешт та заборонити державним реєстраторам, державним кадастровим реєстраторам проведення реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.
З позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є вимоги про скасування наказу ГУ Держгеокадастру Волинської області щодо передачі у приватну власність земельної ділянки без зміни її цільового призначення (земельної ділянки природно-заповідного фонду), визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку.
З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, після первинної передачі у власність, була відчужена за договором купівлі – продажу. 
Тобто між сторонами існує спір стосовно правомірності передачі у власність земельної ділянки, правомірності її подальшого відчуження та перебування у власності фізичної особи.
Звертаючись з заявою про забезпечення позову, прокурор зазначає, що власник земельної ділянки, яка розташована в межах загальнозоологічного заказника місцевого значення «Гнідавське болото» і правомірність набуття якої у власність оспорюється, може вільно розпорядитись цією земельною ділянкою.
Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Оскільки у цій справі прокурор звернувся до суду з немайновими позовними вимогами, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то у такому випадку мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Незважаючи на те, що заявлений прокурором позов носить немайновий характер, колегія суддів дійшла висновку, що своєчасне невжиття заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту на нього, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких прокурор звернувся до суду. Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірне майно, то позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів (у разі доведення такого порушення), оскільки новий власник має в своєму володінні спірне майно, а відтак може ним розпорядитись у будь-який спосіб, враховуючи відчуження третій особі.
Та обставина, що спірна земельна ділянка є арештованою в межах кримінального провадження не може слугувати підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки норми ЦПК, якими врегульовано питання забезпечення позову, таких заборон не містить. Також прийняття процесуальних рішень в межах досудового розслідування є самостійними діями та ніяким чином не залежить та не впливає на вирішення цивільного спору, що вказує на те, що слідчий суддя не позбавлений права скасувати арешт майна в рамках кримінального провадження у разі виникнення для того передбачених нормами КПК підстав незалежно від того, вирішений цивільно-правовий спір чи ні.
З урахуванням викладеного заява прокурора про забезпечення позову підлягає до задоволення.
На думку колегії суддів, застосування заходів забезпечення поданого прокурором позову є співмірним та ефективним способом забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер, таке забезпечення позову гарантуватиме виконання можливого рішення суду, при цьому права та законні інтереси останнього власника ОСОБА_2 не будуть порушені, оскільки він, як власник майна, має усі правомочності щодо нього, окрім розпорядження, яке є тимчасовим.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції при розгляді питання про забезпечення позову дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, тому відповідно до статті 376 ЦПК України оскаржену ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 367-368, 374, 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд 
ухвалив:
Апеляційну скаргу керівника Луцької окружної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 січня 2025 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 0722880700:05:000:6172 та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки, в тому числі набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень речових прав на нерухоме майно, яка є предметом спірних правовідносин, до набрання законної сили рішенням у цій справі.
Заборонити державним кадастровим реєстраторам Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та його територіальним органам вносити до Державного земельного кадастру відомості та зміни щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0722880700:05:000:6172 до набрання законної сили рішенням у цій справі.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді