Ухвала
Іменем України 
13 січня 2025 року
м. Київ
справа №569/15580/20
провадження № 51-91 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду    у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року, 
встановив:
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого про повернення обвинувального акту прокурору.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою на вказану ухвалу суду.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року, на підставі ч. 4
ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), відмовлено 
у відкритті провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 
на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року.
У касаційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції або зобов`язання суду апеляційної інстанції відкрити провадження за його скаргою та розглянути її по суті.
В обґрунтування поданої скарги зазначає, що така постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та, на його думку, суд апеляційної інстанції формально відмовив у відкритті апеляційного провадження, що позбавило його ефективного способу правового захисту, суперечило ст. 24 КПК, ст. 129 Конституції України та ст. 6 Європейської конвенції про захист справ людини і основоположних свобод.
Також у поданій касаційній скарзі окремо наводить доводи щодо незаконності прийняття рішення судом першої інстанції.
Перевіривши касаційну скаргу, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Тобто, оскільки ухвала суду першої інстанції не переглядалась в апеляційному порядку, предметом перегляду суду касаційної інстанції може бути лише ухвала суду апеляційної інстанції, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , як така, що може перешкоджати подальшому кримінальному провадженню.
З урахуванням вказаного вище, доводи касаційної скарги щодо незаконності прийняття рішення судом першої інстанції не можуть бути предметом касаційного розгляду та не підлягають перевірці у касаційному порядку.
При цьому, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині незаконності дій апеляційного суду при відмові у відкритті провадження, колегія суддів зауважує наступне.
Так, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого про повернення обвинувального акту прокурору.
При цьому, в ухвалі Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року зазначено, що ухвала оскарженню не підлягає. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.
За приписами ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 сказаної статті передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Положеннями ч. 3 ст. 314 КПК визначено перелік рішень, які має право прийняти суд 
у підготовчому судовому засіданні. До таких рішень законом віднесено, зокрема, повернення обвинувального акту, і саме таке рішення, з огляду на приписи 
ч. 4 ст. 314 КПК, може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Проте кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості оскарження 
в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту.
З огляду на те, що обвинуваченим ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення, яке вирішує кримінальне провадження по суті, така ухвала, з урахуванням зазначених вище положень КПК, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394цього Кодексу.
Суддя суду апеляційної інстанції, перевіряючи апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена ухвала суду першої інстанції не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, у зв`язку з чим постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
При цьому доводи касаційної скарги обвинуваченого щодо того? що зазначене рішення суду апеляційної інстанції суперечило ст. 24 КПК, ст. 129 Конституції України та ст. 6 ЄКПЛ, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на таке.
Положеннями ст. 24 КПК встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК. 
За пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до ст. 6 ЄКПЛ, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Так, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року  №-9 зп/1997, відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене.
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право на звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, водночас, у даному випадку можливість оскарження судового рішення, постановленого під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішеньпрямо не передбачена положеннями ст. 392 КПК України, у зв`язку із чим, таке рішення окремому оскарженню не підлягає.
При цьому, в ухвалі ЄСПЛ від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року, «Delcourt v. Belgium»).
З огляду на зазначене вище, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відмова суду апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із поданням апеляційної скарги на судове рішення, оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, та не позбавляє його ефективного способу правового захисту.
Таким чином, за результатом перевірки доводів обвинуваченого ОСОБА_4 щодо оскарження ухвали Рівненського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року про відмову у відкритті провадження, колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про можливість задоволення касаційної скарги. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі наведеного, керуючись пунктом 2 частиною 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                               ОСОБА_3