ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1190/25 Справа № 185/8638/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кругман А.М. 
       
      розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуз О.В. на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що він працював у шкідливих умовах в різних структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 27 червня 1977 року. Під час роботи на підприємстві з ним стався нещасний випадок, пов`язаний зі виробництвом, що підтверджується актом №11 від 12 лютого 1984 року. Згідно із довідкою ЛТЕК від 13 червня 1984 року позивачу встановлено первісно безстроково третю групу інвалідності та втрату працездатності 60 %. 
Вважає, що за таких обставин відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, оскільки він отримав травму саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці.
Просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 245 000 грн.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення від 18 вересня 2024 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача 245 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.
    Вважав, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через те, що на момент нещасного випадку діяло законодавство, яке не передбачало стягнення моральної шкоди. Звертає увагу, що позивачзазнав ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві під час виконання роботи, це ушкодження здоров`я з втратою 60% працездатності є незворотнім, безстроковим і триваючим, і на сьогоднішній день продовжує діяти і ніколи не завершиться. Тому, не є справедливим вважати, що особа не зазнає моральної шкоди від ушкодження здоров`я лише тому, що дане ушкодження відбулось до введення в дію спеціальних нормативних актів, так як здоров`я його не поліпшилось та не відновилось і його каліцтво продовжує завдавати позивачу моральної шкоди.
Таким чином, встановивши, що виробнича травма позивача, яка завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено порушення трудового процесу, що підтверджено висновком ЛТЕК щодо втрати позивачем працездатності, він має право на відшкодування моральної шкоди на підстав ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року та ст. 173 КзПП.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника позивача, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Звертає увагу, що на момент виникнення спірних правовідносин діючим законодавством, зокрема ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, оскільки ст.440-1 ЦК Української РСР була внесена до ЦК Української РСР - 06 травня 1993 року. При цьому Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року, а Кодекс законів про працю лише 24.12.1999 року доповнено статтею 237-1. Тобто вказане законодавство було введено в дію після виникнення спірних правовідносин, 13.06.1984 року та не може бути застосовано у даному випадку.
Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання документів в електронному суді відповідачем та представником позивача, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки на адресу відповідача. Від представника позивача Мотуз О.В. надійшла заява про слухання справи у його відсутність та відсутність позивача. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак таке клопотання було відхилено з підстав того, що представник відповідача про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, явка до апеляційної інстанції не є обов`язковою, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, де висловив своє відношення до апеляційної скарги,апеляційною інстанцією інші обставини ніж встановлені судом першої інстанції не встановлюються, відповідач є юридичною особою і має можливість при бажанні направити для участі в справі іншого представника. 
Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено,що   ОСОБА_1 працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».
Під час роботи на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом про нещасний випадок, форми Н-1 №11 від 12 лютого 1984 року.
Згідно довідки ЛТЕК від 13 червня 1984 року серії ДНП-Р-82 № 021948 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності та втрату працездатності 60 % . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, у цьому випадку 13 червня 1984 року. Події, що стали підставою для звернення до суду з позовом, мали місце у 1984 році та не потягнули за собою виникнення у ОСОБА_1 цивільного права на відшкодування моральної шкоди, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або 
договором (стаття 5 ЦПК України).
Моментом, з яким пов`язується виникнення у позивача права на відповідне відшкодування є момент заподіяння шкоди. Судом першої інстанції встановлено, що право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із заподіяною травмою виникло у позивача у 1984 році.
Законодавство, чинне на момент заподіяння травми, зокрема Цивільний кодекс Української РСР та Кодекс законів про працю Української РСР, не передбачали відшкодування моральної шкоди потерпілому.
Стаття 440-1 щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди була внесена до ЦК Української РСР на підставі Закону України від 06 травня 1993 року № 3188-XII «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій».
Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, включена до зазначеного кодексу на підставі Закону України  «Про внесення змін до КЗпП України» від 24 грудня 1999 року, який набрав чинності 13 січня 2000 року.
До набрання чинності зазначеними нормами  правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди  були врегульовані Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, ухваленими після  спричинення позивачу травми.
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).
Правила про дію цивільно-правових актів у часі визначено у статті 5 ЦК України, у відповідності до якої акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Суд першої інстанції не встановив підстав для виникнення у 1984 році у роботодавця обов`язку з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи При цьому правовідносини не є триваючими, як на цьому наполягав позивач.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають до 
задоволення, оскільки нещасний випадок, з яким позивач пов`язує виникнення у відповідача обов`язку з відшкодування шкоди, мав місце у 1984 році, а нормативно-правові акти, які були чинними на той час, не визначали підстав (зокрема і такої підстави як травма на виробництві) для виникнення у роботодавця обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Стаття 440-1 ЦК Української РСР та стаття 237-1 КЗпП Української РСР не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які мали місце до набрання ними чинності.
Виходячи із вищенаведеного у роботодавця не виникло обов`язку перед позивачем з відшкодування моральної шкоди.
Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 219/10961/15-ц, а також від 31 березня 2022 року у справі № 210/2283/20 від 15 серпня 2023 року у справі № 210/4481/22.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 245 000 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуз О.В. залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

 Судді: