ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Мазура М. В.
Справа № 990SCGC/16/24
Провадження № 11-168сап24
1. Велика Палата Верховного Суду 12 грудня 2024 року розглянула справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 27 червня 2024 року № 1995/0/15-24, прийняте за результатами розгляду скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП (далі - Третя Дисциплінарна палата) від 31 січня 2024 року № 283/3дп/15-24.
2. Велика Палата Верховного Суду в цій справі ухвалила постанову, якою скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення ВРП від 27 червня 2024 року № 1995/0/15-24 - без змін.
3. Не погоджуємося з мотивами судового рішення та результатами вирішення цієї справи, а тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висловлюємо свою окрему думку з таких міркувань.
Короткий зміст та обґрунтування наведених у скарзі вимог 
4. 25 липня 2024 року ОСОБА_1 (далі також скаржник) звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, у якій просить скасувати рішення ВРП від 27 червня 2024 року № 1995/0/15-24 «Про зміну рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 31 січня 2024 року № 283/3дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 » (далі - осскаржуване рішення).
Цим рішенням ВРП змінила рішення Третьої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 283/3дп/15-24, яким суддю Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців, застосувавши до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді.
5. На обґрунтування наведених у скарзі вимог ОСОБА_1 зазначив про відсутність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з відсутністю в його діях складу дисциплінарних проступків, передбачених частиною першою статті 106 Закону України від 2 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII),та наполягав, що оскаржуване рішення є незаконним як таке, що не містить обґрунтованих посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, і ухвалене ВРП у складі, який не мав повноважень його ухвалювати, та з істотним порушенням процедури його ухвалення.
6. Так, серед іншого скаржник зазначив, що дозвіл Національному антикорупційному бюро України (далі - НАБУ) на оскарження рішення Третьої Дисциплінарної палати від 31 січня 2024 року № 283/3дп/15-24 (далі - Рішення № 283/3дп/15-24) було надано ухвалою цього дисциплінарного органу від 14 лютого 2024 року, тобто через чотирнадцять днів після ухвалення вказаного рішення. Проте такий дозвіл, якщо він наданий, відповідно до пункту 5 частини восьмої статті 50 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ) мав би міститися у рішенні дисциплінарного органу. 
7. У цьому контексті ОСОБА_1 доводив, що чинним законодавством чітко врегульовано питання наявності як у судді, так і у скаржника права на оскарження рішення Дисциплінарної палати до ВРП, при цьому скаржник має право оскаржувати рішення Дисциплінарної палати до ВРП лише у разі надання йому дозволу на таке оскарження Дисциплінарною палатою. Водночас згідно з пунктами 13.43, 14.1 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП) при ухваленні рішення Дисциплінарна палата може надати дозвіл скаржнику на оскарження рішення Дисциплінарної палати, зокрема, в разі, якщо рішення ухвалено не одноголосно та/або якщо ухвалене рішення не збігається з позицією доповідача. Питання про надання скаржнику дозволу на оскарження рішення Дисциплінарної палати вирішується під час ухвалення нею рішення у дисциплінарній справі. Оскільки під час ухвалення Рішення № 283/3дп/15-24 Дисциплінарна палата вирішила не надавати дозвіл скаржнику (НАБУ) на оскарження цього рішення, то ОСОБА_1 переконаний, що Третя Дисциплінарна палата не мала права повторно вирішувати питання про надання НАБУ дозволу на оскарження вказаного рішення через чотирнадцять днів після його ухвалення, тобто у непередбачений чинним законодавством спосіб. Таке порушення процедури надання НАБУ дозволу на оскарження рішення Дисциплінарної палати скаржник вважає істотним і переконаний, що воно (порушення) безпосередньо вплинуло на зміст оспорюваного рішення, що є самостійною підставою для визнання протиправним та скасування цього рішення, оскільки відповідно до пункту 2 частини шостої статті 51 Закону № 1798-VIII ВРП мала б ухвалити інше рішення, а саме рішення про залишення скарги НАБУ без розгляду та повернення її заявнику як поданої на підставі дозволу Дисциплінарної палати, виданого з істотним порушенням процедури його надання.
Встановлені обставини справи
8. 21 листопада 2023 року до ВРП за вхідним № 456/0/13-23 надійшла скарга НАБУ, підписана директором Кривоносом С. Ю., на дії судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 з підстав допущення ним поведінки, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя.
9. Ухвалою від 20 грудня 2023 року № 1352/3дп/15-23 Третя Дисциплінарна палата відкрила дисциплінарну справу щодо судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 з підстав можливої наявності в його діях ознак дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 3, 6 частини першої статті 106 
Закону № 1402-VIII, а саме: допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, прояв неповаги до інших суддів, адвокатів, експертів, свідків чи інших учасників судового процесу; неповідомлення суддею ВРП та Генерального прокурора про випадок втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, у тому числі про звернення до нього учасників судового процесу чи інших осіб, включаючи осіб, уповноважених на виконання функцій держави, з приводу конкретних справ, що перебувають у провадженні судді, якщо таке звернення здійснено в інший, ніж передбачено процесуальним законодавством спосіб, упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про такий випадок.
10. 31 січня 2024 року за результатами розгляду дисциплінарної справи Третя Дисциплінарна палата Рішенням № 283/3дп/15-24 притягнула суддю Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців. У цьому рішенні Третя Дисциплінарна палата роз`язнила, що рішення Дисциплінарної палати ВРП може бути оскаржене до ВРП в порядку і строки, що встановлені статтею 51 Закону № 1402-VІІІ.
11. 6 лютого 2024 року до ВРП за вхідним № 1181/0/8-24 надійшло клопотання НАБУ, підписане директором Кривоносом С. Ю., про надання дозволу на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24. 
12. Ухвалою від 14 лютого 2024 року № 429/3дп/15-24 Третя Дисциплінарна палата задовольнила зазначене клопотання та надала НАБУ дозвіл на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24.
За змістом цієї ухвали, постановляючи її Третя Дисциплінарна палата виходила з того, що відповідно до приписів частини восьмої статті 50, частини першої статті 51 Закону № 1798-VІІІ та пункту 13.43 Регламенту ВРП надання Дисциплінарною палатою дозволу на оскарження належить до її дискреційних повноважень.
Покликаючись на зміст звукозапису засідання, яке відбулось 31 січня 2024 року, Третя Дисциплінарна палата зазначила, що пропозиція члена Третьої Дисциплінарної палати - доповідача Сасевича О. М. про притягнення судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця не була підтримана Третьою Дисциплінарною палатою, голоси розділилися порівну (2 за, 2 проти). Альтернативна пропозиція члена Третьої Дисциплінарної палати ОСОБА_2 про притягнення судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання про звільнення судді з посади також не була підтримана Третьою Дисциплінарною палатою, голоси розділилися порівну (2 за, 2 проти). У результаті додаткового обговорення у спеціальному приміщенні - нарадчій кімнаті член Третьої Дисциплінарної палати Сасевич О. М. запропонував притягнути суддю Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувати до нього дисциплінарне стягнення у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців, яка була підтримана одноголосно. При цьому Третя Дисциплінарна палата зауважила, що у цьому засіданні вона не надавала скаржнику дозвіл на оскарження прийнятого нею Рішення № 283/3дп/15-24.
13. 26 лютого 2024 року до ВРП за вхідним № 140/0/13-24 надійшла скарга НАБУ, підписана директором Кривоносом С. Ю., на Рішення № 283/3дп/15-24 з клопотанням про поновлення строку для оскарження рішення Дисциплінарної палати.
Зокрема, на обґрунтування поважності пропуску строку для оскарження рішення Дисциплінарної палати у клопотанні НАБУ зазначило, що 19 лютого 2024 року отримало ухвалу Третьої Дисциплінарної палати від 14 лютого 2024 року № 429/3дп/15-24, якою йому надано дозвіл на оскарження 
Рішення № 283/3дп/15-24. НАБУ також зауважило, що раніше не могло звернутися зі скаргою, оскільки йому не було надано дозволу на оскарження 
Рішення № 283/3дп/15-24.
14. Питання про розгляд клопотання НАБУ про поновлення строку на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24 ВРП призначала до розгляду в засіданні на 12 березня та 4 квітня 2024 року, про що повідомляла суддю ОСОБА_1 , його представника - адвоката Кравця Р. Ю. та скаржника - НАБУ.
15. 1 березня 2024 року представник ОСОБА_1  - адвокат Кравець Р. Ю. направив до ВРП клопотання про повернення скарги НАБУ на 
Рішення № 283/3дп/15-24.
На обґрунтування вказаного клопотання представник ОСОБА_1 наголосив, що відповідно до пунктів 14.1, 14.2 Регламенту ВРП право оскаржити до Ради рішення Дисциплінарної палати не пізніше десяти днів із дня його ухвалення має суддя, а також за наявності дозволу Дисциплінарної палати - скаржник. Питання про надання скаржнику дозволу на оскарження рішення Дисциплінарної палати вирішується під час ухвалення нею рішення у дисциплінарній справі. При цьому, на переконання представника ОСОБА_1, зважаючи на положення статті 19 Конституції України, таке питання має вирішуватися виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак під час вирішення питання про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності Третя Дисциплінарна палата не вирішувала питання про надання НАБУ дозволу на оскарження і у тексті Рішення № 283/3дп/15-24 не зазначено про вирішення цього питання.
На підставі зазначеного представник ОСОБА_1 стверджував, що надання дозволу НАБУ на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24 відбулося з порушенням законодавчо визначеної процедури, а отже, не може створювати жодних юридичних наслідків для учасників дисциплінарного провадження. Тож скарга НАБУ на Рішення № 283/3дп/15-24, на переконання представника ОСОБА_1, підлягає поверненню НАБУ як це визначено пунктом 2 частини шостої статті 51 
Закону № 1798-VІІІ.
16. Ухвалою від 4 квітня 2024 року № 1021/0/15-24 ВРП задовольнила клопотання НАБУ та поновила йому строк для оскарження Рішення № 283/3дп/15-24.
Як можна зрозуміти зі змісту цієї ухвали, Рада постановила її, керуючись частиною другою статті 51 Закону № 1798-VІІІ та пунктом 14.8 Регламенту ВРП, з тих мотивів, що останнім днем строку, протягом якого НАБУ мало подати скаргу на Рішення № 283/3дп/15-24, є 12 лютого 2024 року. Скарга на вказане рішення Третьої Дисциплінарної палати подана НАБУ 26 лютого 2024 року поза межами строку, визначеного частиною другою статті 51 Закону № 1798-VІІІ. ВРП також зауважила, що НАБУ 14 лютого 2024 року відповідно до ухвали Третьої Дисциплінарної палати № 429/3дп/15-24 надано дозвіл на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24. НАБУ отримало вказану ухвалу 19 лютого 2024 року. Тож, урахувавши надання дозволу на оскарження рішення, дату його отримання скаржником, ВРП визнала причини пропуску НАБУ строку для оскарження Рішення № 283/3дп/15-24 поважними та дійшла висновку про його поновлення.
17. Також 13 лютого 2024 року до ВРП за вхідним № К-996/0/7-24 надійшла скарга судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 на Рішення 
№ 283/3дп/15-24 з клопотанням про поновлення строку для оскарження рішення Дисциплінарної палати.
18. 27 червня 2024 року ВРП оспорюваним рішенням змінила Рішення № 283/3дп/15-24 та застосувала до судді Полтавського апеляційного суду ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Загалом за результатами перегляду Рішення № 283/3дп/15-24 ВРП погодилася з висновком своєї Третьої Дисциплінарної палати про те, що в діях судді ОСОБА_1 наявний склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, однак не цілком погодилася з висновком дисциплінарного органу щодо кваліфікації дій судді. Так, ВРП визнала за необхідне виключити встановлену Третьою Дисциплінарною палатою у діях судді ОСОБА_1 таку кваліфікуючу ознаку дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, як відповідність способу життя судді його статусу.
У підсумку ВРП, урахувавши, зокрема, значний стаж роботи судді ОСОБА_1 на посаді судді, його характеристику, а також те, що він обіймав посаду голови Полтавського апеляційного суду, і зважаючи на умисний, на думку ВРП, характер дій судді та наслідки вчинених діянь - підрив авторитету правосуддя, дійшла до висновку, що за вчинений суддею істотний дисциплінарний проступок єдино можливим є застосування до судді дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII, у виді подання про звільнення судді з посади.
Постанова Великої Палати Верховного Суду (основні мотиви)
19. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали дисциплінарного провадження щодо судді, дослідивши наведені в скарзі на рішення ВРП доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність визначених частиною першою статті 52 Закону № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
20. Постанову вмотивовано тим, що ВРП належним чином оцінила обставини дисциплінарної справи та докази в їх сукупності, надала відповіді на всі доводи скарги судді ОСОБА_1 та дійшла правильного висновку про те, що в його діях є склад дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII. 
21. Також Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком ВРП про те, що така поведінка судді порушує норми суддівської етики та стандарти поведінки, викликає обґрунтовані сумніви у здатності судді безсторонньо виконувати свої функції, порочить звання судді, підриває авторитет правосуддя, а отже, свідчить про вчинення істотного дисциплінарного проступку в розумінні пункту 1 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII.
22. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованим і належним чином мотивованим висновок ВРП про застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.
23. Крім того, реагуючи на доводи скарги ОСОБА_1 про необґрунтованість та незаконність ухвали Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 14 лютого 2024 року про надання НАБУ дозволу на оскарження рішення від 31 січня 2024 року № 283/3дп/15-24 у зв`язку з порушенням процедури її прийняття, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такі обставини не можуть бути підставою для скасування оспорюваного рішення відповідно до вимог частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII.
24. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду зауважила, що нормами Закону № 1798-VIII та статті 266 КАС України не передбачено можливості здійснення судового контролю за рішеннями чи діями дисциплінарних органів ВРП.
25. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недоліки як процедурного так і сутнісного характеру, допущені Дисциплінарною палатою ВРП, очевидно, не є предметом судового контролю, не можуть бути підставою для скасування судом рішення ВРП, яка має повну юрисдикцію при перегляді рішень її дисциплінарних органів та здатна повною мірою їх усунути, натомість предметом судового контролю, за змістом наведених правових норм, є саме рішення ВРП. 
Мотиви окремої думки
26. Не погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду про відхилення доводів щодо необґрунтованості оскаржуваного рішення з огляду на його ухвалення ВРП за результатом розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, поданої на підставі дозволу Дисциплінарної палати, виданого з істотним порушенням процедури його надання, з таких мотивів.
27. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
28. Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
29. Згідно із частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
30. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
31. Указана норма Конституції України означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
32. При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
33. Застосована законодавцем конструкція «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
34. Формулювання «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
35. Іншими словами, наведена норма Конституції України зобов`язує органи державної влади діяти відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, побудованого на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, що забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
36. При цьому частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
37. Так, відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
38. Згідно зі статтею 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
39. ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland) визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
40. Можливість оскаржити рішення ВРП щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи загалом.
41. При цьому, як уже неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду, судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
42. Якщо суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
43. Оцінюючи оскаржуване рішення на відповідність критеріям, визначеним частиною другої статті 2 КАС України, автори окремої думки вважають доцільним навести такі аргументи та міркування.
44. Оскаржуване рішення ВРП прийняла за результатом перевірки доводів скарг на прийняте Третьою Дисциплінарною палатою Рішення № 283/3дп/15-24, поданих суддею ОСОБА_1., питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності вирішувалося у цьому дисциплінарному провадженні, та НАБУ - скаржником у дисциплінарному провадженні.
45.  ОСОБА_1 не погодився із цим рішенням та оскаржив його, покликаючись, зокрема, на ухвалення ВРП цього рішення на завершення процедури, у якій Третя Дисциплінарна палата і згодом ВРП допустили істотне порушення, а саме порушення Третьою Дисциплінарною палатою процедури надання НАБУ дозволу на оскарження її рішення та розгляд ВРП скарги на рішення Дисциплінарної палати, поданої на підставі дозволу Дисциплінарної палати, виданого з істотним порушенням процедури його надання.
46. Аналогічні доводи щодо порушення Третьою Дисциплінарною палатою процедури надання НАБУ дозволу на оскарження її рішення представник ОСОБА_1 заявляв на стадії вирішення ВРП питання про поновлення НАБУ строку на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24.
47. Своєю чергою у відзиві на скаргу ОСОБА_1 представник ВРП наполягав, що надання Дисциплінарною палатою скаржнику дозволу на оскарження її рішення належить до дискреційних повноважень Дисциплінарної палати і не може бути підставою для визнання протиправним оскаржуваного рішення.
48. Згідно із частиною другою статті 42 Закону № 1798-VIII дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП.
49. Частиною третьою статті 42 Закону № 1798-VIII визначено, що дисциплінарне провадження включає: 1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи; 2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності; 3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
50. Статтею 50 Закону № 1798-VIII врегульовано, що за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді (частина друга).
Рішення у дисциплінарній справі ухвалюється відкритим поіменним голосування простою більшістю голосів (частина четверта).
Резолютивна частина рішення оголошується на засіданні негайно після його прийняття (частина сьома).
Рішення Дисциплінарної палати викладається у письмовій формі, підписується членами Дисциплінарної палати, які брали участь у його ухваленні. Рішення у дисциплінарній справі повинно містити: 1) прізвище, ім`я, по батькові судді, його посаду; 2) встановлені у дисциплінарній справі обставини з посиланням на докази; 3) мотиви, з яких ухвалено рішення; 4) суть рішення за результатами розгляду із зазначенням виду дисциплінарного стягнення в разі його застосування; 5) порядок і строк оскарження рішення, в тому числі дозвіл скаржнику на оскарження рішення, якщо він наданий (частина восьма).
Копія рішення Дисциплінарної палати у триденний строк з дня оголошення його резолютивної частини вручається чи надсилається судді та скаржнику (частина десята).
51. Процедурні питання здійснення ВРП повноважень, порядок підготовки, розгляду і ухвалення Радою та її органами рішень регулює Регламент Вищої ради правосуддя, затверджений рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП), пункт 1.1 якого визначає верховенство права однією з основних засад діяльності Ради та її органів.
52. Згідно з пунктом 10.1 Регламенту ВРП результатом розгляду питань діяльності Ради та її органів, віднесених законом до їх компетенції, а також вирішення питань організаційної діяльності Ради є рішення, які ухвалюють у таких формах: а) рішення; б) ухвала; в) протокольна ухвала.
Розгляд справи (питання порядку денного) закінчується ухваленням рішення (постановленням ухвали).
Питання, пов`язані з відкриттям, зупиненням, поновленням розгляду, залишенням без розгляду та поверненням, об`єднанням, а також в інших випадках, визначених Регламентом, вирішуються шляхом постановлення ухвал.
53. За результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді (пункт 13.40 Регламенту ВРП).
54. Пунктом 10.5, абзацом першим пункту 13.43 Регламенту ВРП визначено, що рішення в дисциплінарній справі має відповідати вимогам частини восьмої статті 50 Закону№ 1798-VIII.
55. При ухваленні рішення Дисциплінарна палата може надати дозвіл скаржнику на оскарження рішення Дисциплінарної палати, зокрема в разі, якщо рішення ухвалено не одноголосно та/або якщо ухвалене рішення не збігається з позицією доповідача (абзац другий пункту 13.43 Регламенту ВРП).
56. Пунктом 14.2 Регламенту ВРП визначено, що питання про надання скаржнику дозволу на оскарження рішення Дисциплінарної палати вирішується під час ухвалення нею рішення у дисциплінарній справі.
57. При цьому за правилами частини першої статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.
58. Згідно із частинами другою та третьою статті 51 Закону № 1798-VIII скарга на рішення Дисциплінарної палати має бути подана не пізніше десяти днів з дня його ухвалення. ВРП може поновити строк для оскарження рішення Дисциплінарної палати, якщо визнає, що він був пропущений з поважних причин.
Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.
59. Водночас на підставі частини шостої статті 51 Закону № 1798-VIII скарга на рішення Дисциплінарної палати залишається без розгляду і повертається особі, яка її подала, якщо: 1) скарга не підписана чи не містить прізвища, імені, по батькові особи, яка подала скаргу; 2) скарга подана скаржником за відсутності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження; 3) скарга не містить відомостей про місце проживання (місце перебування, місцезнаходження) особи, яка подала скаргу (якщо скарга подана скаржником); 4) скарга містить виражені у непристойній формі висловлювання або висловлювання, що принижують честь і гідність будь-якої особи; 5) скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, і Вищою радою правосуддя такий строк не поновлено
60. Пунктом 14.6 Регламенту ВРП визначено, що залишення скарги без розгляду та повернення її особі, яка подала скаргу, з підстав, визначених пунктами 1-4 частини шостої статті 51 Закону № 1798-VIII, вирішується доповідачем, а з підстав, визначених пунктом 5 частини шостої статті 51 Закону № 1798-VIII, - Радою. Копія ухвали разом зі скаргою надсилається особі, що подала скаргу.
61. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право скаржника на оскарження рішення Дисциплінарної палати до ВРП не є абсолютним. Це право залежить від дозволу Дисциплінарної палати.
62. Умови, за яких Дисциплінарна палата надає дозвіл на оскарження її рішення, чинним законодавством не визначено і встановлюються на її розсуд, однак пункт 13.43 Регламенту ВРП орієнтує, що такий дозвіл Дисциплінарна палата може надати, якщо рішення ухвалено не одноголосно та/або якщо ухвалене рішення не збігається з позицією доповідача.
63. Водночас припасами пункту 5 частини восьмої статті 50 Закону № 1798-VIII, пунктів 13.43 та 14.6 Регламенту ВРП достатньо чітко врегульовано процедуру вирішення Дисциплінарною палатою питання надання скаржнику дозволу на оскарження її рішення, за якою Дисциплінарна палата має вирішити це питання безпосередньо під час ухвалення нею рішення у дисциплінарній справі. При цьому про надання скаржнику дозволу на оскарження рішення Дисциплінарна палата має зазначити у його резолютивній частині.
64. Іншого способу вирішення питання про надання скаржнику дозволу на оскарження рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП, зокрема шляхом постановлення ухвали за результатом розгляду поданого скаржником клопотання про надання йому такого дозволу, законом не визначено.
65. У цьому контексті автори окремої думки вимушені наголосити, що частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
66. Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
67. У рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №  29979/04) ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає в особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень в особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.
68. Водночас, ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
69. Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
70. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин. Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
71. У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 (справа 
№ 1-123/2018(4892/17) Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
72. У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 
25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
73. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
74. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано на те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
75. Отже, правова процедура є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів / вчинення дій адміністративними органами.
76. Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій.
77. У цьому аспекті слід зауважити, що правова система, яка серйозно ставиться до себе, повинна якнайкраще забезпечити не лише нормативну чинність закону, але й його практичну реалізацію, насамперед органами державної влади.
78. Повертаючись до обставин цієї справи, слід нагадати, що текст Рішення № 283/3дп/15-24 не містить дозволу НАБУ (скаржнику) на оскарження цього рішення.
79. При цьому в ухвалі від 14 лютого 2024 року № 429/3дп/15-24 Третя дисциплінарна палата прямо зазначила, що у своєму засіданні, яке відбулось 31 січня 2024 року та у якому вона прийняла Рішення № 283/3дп/15-24, вона не надавала скаржнику дозвіл на оскарження цього рішення.
80. Отже, за встановлених у справі обставин у зіставленні з відповідним правовим регулювання вимушені констатувати, що дозвіл на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24 Третя дисциплінарна палата надала НАБУ не у спосіб, передбачений Законом № 1798-VIII та Регламентом ВРП, а отже, з порушенням критеріїв правової (справедливої) процедури як складової принципу верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України) і принципу законності (частина друга статті 19 Конституції України).
81. Оскільки наявність у скаржника права оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП законодавцем поставлено у залежність до наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження, то висловлюючи окрему думку, вважаємо, що у ВРП не було достатніх підстав розглядати подану НАБУ скаргу на Рішення № 283/3дп/15-24.
82. Стосовно доводів ВРП про дискреційність характеру повноважень Дисциплінарної палати у питанні надання скаржнику дозволу на оскарження її рішення до ВРП вартого відзначити, що межі дискреції Дисциплінарної палати у процедурі розгляду дисциплінарної справи не є неосяжними та повинні здійснюватися із дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України, зокрема в аспекті зобов`язання діяти на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
83. У цьому контексті варто також наголосити, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
84. При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
85. Однак в оскаржуваному рішенні ВРП не надала жодної оцінки доводам представника судді ОСОБА_1 про порушення Третьою Дисциплінарною палатою процедури надання НАБУ (скаржнику у дисциплінарному провадженні) дозволу на оскарження Рішення № 283/3дп/15-24, а також щодо подальших процесуальних наслідків такого порушення для цілей вирішення ВРП питання наявності / відсутності підстав для залишення поданої НАБУ скарги без розгляду, тому оспорюване рішення не можна вважати мотивованим з огляду на цей аспект.
86. Оцінку згаданим вище доводам представника судді ОСОБА_1 ВРП не надала і в ухвалі від 4 квітня 2024 року № 1021/0/15-24, якою поновила НАБУ строк для оскарження Рішення № 283/3дп/15-24.
87. З огляду на викладене переконані, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, ухвалене не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, й необґрунтовано, а тому Велика Палата Верховного Суду мала б скасувати його на підставі пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII.
 
Судді:                                                                                         Н. В. Шевцова
                                                                                                   М. В. Мазур