ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 р. 	Справа № 480/5419/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського окружного адміністративного суду на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 23.10.24  по справі № 480/5419/24
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Сумського окружного адміністративного суду ,                 Державної судової адміністрації України                         
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Сумського окружного адміністративного суду (далі по тексту – перший відповідач, СОАС), Державної судової адміністрації України (далі по тексту – другий відповідач, ДСА) в якому просив:
- визнати протиправними дії Сумського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за листопад 2023 року суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102, 00 грн.; 
- зобов`язати Сумський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої у період з 01 листопада 2023 року по 31 листопада 2023 року суддівської винагороди із застосуванням у розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684, 00 грн, відповідно до вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів; 
- визнати протиправними дії Сумського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у січні -травні 2024 року суддівської винагороди та матеріальної допомоги на оздоровлення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102, 00 грн.;
- зобов`язати Сумський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої у період з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року суддівської винагороди та матеріальної допомоги на оздоровлення із застосуванням у розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028, 00 грн, відповідно до вимог ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність дій першого відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 01.11.2023 по 30.11.2023 та з 01.01.2024 по 31.05.2024 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн, встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 3 листопада 2022 року № 2710-IX (далі по тексту Закон № 2710-IX) та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX (далі по тексту Закон № 3460-IX), як такі, що суперечать нормам Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі по тексту Закон № 1402-VIII), виключно яким може регулюватися питання суддівської винагороди, що призвело до протиправного зменшення позивачу суддівської винагороди за вказаний період.
Враховуючи те, що з 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII (далі по тексту Закон № 1401-VIII), яким, з-поміж іншого, ст. 130 Конституції України викладено в новій редакції «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій», з якою також співвідносяться норми ч. 1 ст. 135 Закону № 1401-VIII, наведене у поєднанні (системному зв`язку) дає чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 по справі № 480/519/24 матеріали адміністративної справи № 480/5419/24 за позовом ОСОБА_1 до Сумського окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії передано на розгляд Другому апеляційному адміністративному суду, як суду вищої інстанції для визначення підсудності.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суд від 17.07.2024 по справі № 480/5419/24 адміністративну справу № 480/5419/24 за позовом ОСОБА_1 до Сумського окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії передано за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 по справі № 480/5419/24 клопотання Сумського окружного адміністративного суду про залучення співвідповідача задоволено.
Залучено до участі у справі № 480/5419/24 в якості другого відповідача - Державну судову адміністрацію України (вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01021, ідентифікаційний код 26255795).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 480/5419/24 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Сумського окружного адміністративного суду (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 159, м. Суми, Сумська область, 40602, ідентифікаційний код 35907252) та Державної судової адміністрації України (вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01021, ідентифікаційний код 26255795) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправними дії Сумського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.
Зобов`язано Сумський окружний адміністративний суд здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розміри якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, на 1 січня 2024 року 3028,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Сумський окружний адміністративний суд не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі № 480/5419/24 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити; розгляд справи проводити без участі представника Сумського окружного адміністративного суду за наявними матеріалами.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність в діях першого відповідача ознак протиправності, оскільки всі нарахування, у тому числі і суддівської винагороди, здійснювались у відповідності до діючого на той момент законодавства. При цьому, СОАС, як суб`єкт владних повноважень  не був наділений повноваженнями надавати правову оцінку відповідності закону про обмеження розміру суддівської винагороди Конституції України.
З огляду на те, що норми статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» неконституційними не визнавались, є чинними, а тому підстави для їх незастосування – відсутні.
До того ж, вказані норми закону про Державний бюджет України не обмежують норми закону про судоустрій, а лише уточнюють їх застосування щодо визначення розміру прожиткового мінімуму для нарахування суддівської винагороди.
Звернув увагу на протиправне неврахування судом першої інстанції обставин того, що СОАС є розпорядником коштів нижчого рівня, і його фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Кошторис суду було затверджено Державною судовою адміністрацією України із розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн, а тому під час нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн СОАС діяв на підставі, в межах та у спосіб, визначений чинним законодавством.
Позивач та другий відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України "Про призначення суддів" від 10 листопада 2009 року № 918/2009 (а.с. 14-15) відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України призначено строком на п`ять років у місцевих адміністративних судах на посади суддів, зокрема суддю Сумського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
Наказом в.о. голови Сумського окружного адміністративного суду № 96-ОС від 26 листопада 2009 року "Про зарахування ОСОБА_1 " (а.с. 13, 76) наказано зарахувати ОСОБА_1 з 26 листопада 2009 року до штату Сумського окружного адміністративного суду.
Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 479-VІІІ "Про обрання суддів" (а.с. 9-12) відповідно до пункту 27 частини першої статті 85, частини першої статті 128 Конституції України обрано безстроково на посаду судді Сумського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
Наказом голови Сумського окружного адміністративного суду № 94-ОС від 03 червня 2015 року (а.с. 8, 76-зворот) відповідно до статті 81 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 479-VІІІ "Про обрання суддів", статті 214 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України "Про Регламент Верховної Ради України" (зі змінами і доповненнями) від 10 лютого 2010 року № 1861-VІ наказано вважати таким, що приступив до виконання службових обов`язків у зв`язку з обранням на посаду судді Сумського окружного адміністративного суду безстроково ОСОБА_1 з 03 червня 2015 року.
Відповідно до довідки Сумського окружного адміністративного суду № 7 від 11 березня 2024 року (а.с. 16), яка видана ОСОБА_1 , він дійсно працює в Сумському окружному адміністративному суді на посаді судді та його суддівська винагорода за період з 01 листопада 2023 року по 29 лютого 2024 року нарахована та виплачена відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", із урахуванням прожиткового мінімуму працездатних осіб для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.
Згідно із відомостями розрахункового листа за листопад 2023 року (а.с. 78) посадовий оклад ОСОБА_1 становить 69366,00 грн, що обчислений відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи із прожиткового мінімуму працездатних осіб для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" .
Згідно із відомостями розрахункових листів за січень травень 2024 року (а.с. 77) посадовий оклад ОСОБА_1 становить 69366,00 грн, що обчислений відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи із прожиткового мінімуму працездатних осіб для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік".
Не погодившись з діями відповідача-1 нарахування та виплати ОСОБА_1 у листопаді 2023 року, січні - травні 2024 року суддівської винагороди та матеріальної допомоги на оздоровлення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102, 00 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та протиправності обмеження виплати ОСОБА_1 за спірні періоди суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення шляхом обчислення розміру, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі саме 2102 грн, оскільки конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а тому відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
За висновком суду, відповідач зобов`язаний був при визначенні позивачу розміру суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року діяти відповідно до Закону №1402 та обчислювати розмір суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, з 01 січня 2023 року саме у значенні 2684 грн, з 01 січня 2024 року у значенні 3028 грн, а не 2102 грн, як це протиправно здійснено відповідачем, чим, відповідно, порушено право позивача на отримання суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у належному розмірі.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розміри якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, на 1 січня 2024 року 3028,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4).
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Положеннями частини 4 статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-ІХ встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.
Положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX встановлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_1 у період з 01.11.2023 по 30.11.2023 та з 01.01.2024 по 31.05.2024 виплачувалась суддівська винагорода у розмірі 69366,00 грн, розмір якої обчислено відповідно до приписів абзацу 5 статті 7 Закону № 2710-ІХ та Закону № 3460-IX, а саме виходячи із розміру прожиткового мінімуму на одну особу з розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.
Колегія суддів наголошує, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
Так, у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі по тексту - Закон № 1401-VIII).
Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено у новій редакції, текст якої зазначено вище. Так, Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".
З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.
Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду, як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.
Пунктом 1 частини третьої та пунктом 3 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі № 966-XIV.
Відповідно до статті 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.
Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Колегія суддів зазначає, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді".
При цьому, Законом № 966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість, абзацом 5 статті 7 Закону № 2710-ІХ було введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого становить 2102,00 грн.
Закон України № 2710-ІХ та № 3460-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.
Зміни до Закону № 1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у періоди з 01.11.2023 по 30.11.2023 та з 01.01.2024 по 31.05.2024, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, отже законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Колегія суддів акцентує увагу, що Закон України № 2710-ІХ та Закон України № 3460-IX не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права "спеціальний закон скасовує дію загального закону" (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону № 1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах апеляційного перегляду судового рішення в цій справі колегія суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку йдеться вище.
Так, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, неправильним є застосування при розрахунку посадового окладу судді іншої величини, відмінної від тієї, що визначена спеціальним законом.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
Отже, незважаючи на прийняття у часі пізніше Закону України № 2710-ІХ  та Закону України № 3460- ІХ, пріоритет у застосуванні при вирішенні спірних правовідносин мають положення спеціальної норми, зокрема, статті 135 Закону № 1402-VIII.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року 2684 (грн) та на 01 січня 2024 року – 3028 (грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), у період з 01.11.2023 по 30.11.2023 та з 01.01.2024 по 31.05.2024 на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України № 2710-ІХ та Закону України № 3460-IX є неправомірною.
Беручи до уваги, що розмір суддівської винагороди, встановлений статтею 135 Закону № 1402-VIII, не був виплачений позивачу, ОСОБА_1 останній має право на виплату недоотриманої суддівської винагороди за період з 01.11.2023 по 30.11.2023 та з 01.01.2024 по 31.05.2024.
Відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону № 1402-VIII суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Враховуючи, що розмір допомоги на оздоровлення залежить від розміру посадового окладу судді, який у даному випадку позивачу було невірно розраховано, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 має право на виплату недоотриманої допомоги на оздоровлення за період з 01.11.2023 по 30.11.2023 та з 01.01.2024 по 31.05.2024, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого станом на 1 січня 2023 року - 2684,00 грн., та станом на 01 січня 2024 року – 3028 грн.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необхідність застосування положень абз. 5 статті 7 Закону № 3460-ІХ, як чинних, не визнаних неконституційними норм, оскільки конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена вказаним законом. Відтак, в межах спірних правовідносин, норми Законів України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік застосуванню не підлягають, незалежно від того, чи переглядалися такі Закони на предмет їх конституційності.
Колегія суддів під час апеляційного перегляду даної справи враховує, що відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 18.10.2023 у справі № 400/12428/21, для правильного вирішення справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам потрібно з`ясувати також участь ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні прожиткового мінімуму «для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» при виплаті суддівської винагороди, і, як наслідок, визначити правовий статус цього державного органу в адміністративному спорі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи відповідач (другий відповідач).
Водночас, суд касаційної інстанції зауважив, що відповідно до правил частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. СОАС, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2023, 2024 рік).
Необхідність з`ясування участі ДСА України у виплаті суддівської винагороди позивача пов`язана з тим, що однією з причин невиплати позивачу суддівської винагороди у повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби.
У такому випадку невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).
У випадку ж, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу), з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач розпорядився цими коштами з урахуванням зменшеного розміру прожиткового мінімуму, то є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди у повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.
Отже, без з`ясування того, хто з розпорядників бюджетних коштів прийняв рішення про виплату суддівської винагороди із застосуванням непередбаченої Законом величини (ДСА України шляхом виділення територіальним органам ДСА відповідних бюджетних коштів у меншому розмірі, чи СОАС, нарахувавши позивачу суддівську винагороду в меншому обсязі попри виділення йому ДСА України відповідних бюджетних коштів), застосування ефективного способу захисту порушеного права є неможливим.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Колегія суддів враховує, що СОАС, покликаючись на недостатнє фінансування з боку ДСА України ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надає доказів на підтвердження обґрунтованості своїх тверджень. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які кошториси та щомісячні розписи видатків.
Таким чином, доводи першого відповідача щодо недостатності фінансування, та як наслідок, недостатності коштів для виплати позивачу суддівської винагороди обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01.01.2023, на 01.01.2024 є такими, що не підтверджені належними доказами.
Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що невиплата позивачу суддівської винагороди у повному обсязі пов`язана із діяльністю ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду (стаття 148 Закону № 1402-VIII), відповідно як суб`єкта владних повноважень, діями якого порушено право позивача.
Колегія суддів зазначає, що СОАС зобов`язаний був при нарахуванні суддівської винагороди ОСОБА_1 у спірний період діяти відповідно до Закону № 1402-VIII та здійснювати її розрахунок, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01.01.2023, 01.01.2024.
Доводи першого відповідача про те, що він міг проводити нарахування і виплату лише із застосуванням статті 7 Законів про Державний бюджет України в межах виділених головним розпорядником коштів не спростовують обов`язку СОАС діяти у спірних відносинах з дотриманням приписів статті 135 Закону № 1402-VIII.
З огляду на вищенаведене, правильним є висновок суду першої інстанції про визнання протиправними дії Сумського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідачі, як розпорядники бюджетних коштів, мали першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2023 рік та на 2024 рік на забезпечення здійснення правосуддя судами та функціонування органів і установ системи правосуддя. Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними дії Сумського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 грн., та зобов`язання Сумського окружного адміністративного суду здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року та з 01 січня 2024 року по 31 травня 2024 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розміри якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, на 1 січня 2024 року 3028,00 грн, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -      

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Сумського окружного адміністративного суду - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 480/5419/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій