12.02.25
22-ц/812/203/25
Справа № 490/308/24          Головуючий у 1-й інстанції Чаричанський П. О.
Провадження №22ц/812/203/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
12 лютого 2025 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О.В., 
із секретарем: Носіковим І. М.,        
за участі: позивача - ОСОБА_1 , та його представниці – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – Носова О. М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_3 ,
як законної представниці малолітнього ОСОБА_4 , 
від імені якої діє адвокат Носов Олександр Миколайович,
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Чаричанського П. О. у приміщенні суду в місті Миколаєві о 9 годині 15 хвилині, із складенням його повного тексту 15 листопада 2024 року, по справі
за позовом
ОСОБА_1 
до Управління комунального майна Миколаївської міської ради 
(далі – Управління комунального майна Миколаївської міськради),
ОСОБА_4 , в інтересах його діє законний представник 
ОСОБА_3 , 
про визнання недійсним та скасування розпорядження 
про передачу квартири у приватну власність,

В С Т А Н О В И Л А: 

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Управління комунального майна Миколаївської міськради, у якому просив визнати недійсним та скасувати розпорядження управління №1496-р від 26 жовтня 2020 року про передачу ОСОБА_5 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову посилався на те, що спірна квартира перебувала в користуванні його матері ОСОБА_6 , його та його брата ОСОБА_7 ..
ІНФОРМАЦІЯ_1 основний квартиронаймач ОСОБА_6 померла. 
За позовом брата ОСОБА_7 на підставі заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою.
Після чого, брат позивача ОСОБА_7 , залишившись єдиним зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_2 , звернувся до Управління комунального майна Миколаївської міськради з відповідними документами задля приватизації квартири на своє ім`я.
Розпорядженням  1496-р  Управління комунального майна Миколаївської міськради від 26 жовтня 2020 року квартира АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_7 .. На підставі розпорядження на ім`я ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 26 жовтня 2020 року, яке ним зареєстровано у відповідному реєстрі нерухомості.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.
В подальшому, за заявою ОСОБА_1 на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 травня 2022 року заочне рішення того ж суду від 17 грудня 2018 року скасовано та за ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 9 грудня 2022 року провадження у цій справі закрито, у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_7 .. 
У зв`язку зі скасуванням заочного рішення суду та закриттям провадження у справі, позивачем ОСОБА_1 поновлена реєстрація місця проживання у спірній квартирі, участі в приватизації якої він був позбавлений за наявністю рішення суду про визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом. 
Посилаючись на наведені обставини, позивач вважав видане управлінням розпорядження незаконним, у зв`язку з позбавленням його права на участь в приватизації житла. 
У відзиві на позовну заяву відповідач Управління комунального майна Миколаївської міськради вважало позов необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з того, що на момент здійснення приватизації, її було проведено у суворій відповідності до положень чинного законодавства, внаслідок чого підстави для скасування розпорядження відсутні. 
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 лютого 2024 року з Першої Миколаївської державної нотаріальної контори витребувано відомості про наявність або відсутність зведеної спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 та у разі її наявності витребувано спадкову справу. 
1 березня 2024 року до місцевого суду надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 
28 березня 2024 року позивач, діючи через свою представницю, подав клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_3 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2024 року, описку у якій виправлено ухвалою того ж суду від 1 квітня 2024 року, клопотання позивача, подане від його імені представницею, задоволено, залучено до участі справі у якості співвідповідача ОСОБА_4 , в інтересах якого діє мати ОСОБА_3 . 
У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 , діючи як законна представниця малолітнього, через свого представника ОСОБА_8 , вважала позовну заяву необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що позивач, фактично бажає захистити своє право на приватизацію, однак не навів жодних доказів вчинення дій для реалізації свого права на приватизацію та доказів неможливості постійного проживання в квартирі. Також позивачем не надано доказів поважності причин відсутності та не проживання в спірній квартирі, починаючи з 2018 року або вибуття на тривалий термін не для постійного проживання в іншому місці. 
У поясненнях до судових дебатів ОСОБА_3 , яка діє як законна представниця малолітнього, через свого представника ОСОБА_8 , зазначила, що позивачем застосовано спосіб захисту, який не є належним та ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки скасування розпорядження не відновить право позивача на приватизацію, право власності та право користування житлом, особливо з огляду на те, що вимоги про скасування свідоцтва про передачу нерухомого майна у власність позивачем не заявлялись. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено, ухвалено про визнання недійсним та скасування розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради №1496-р від 26 жовтня 2020 року. Розподілено судові витрати. 
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що підстава, яка надавала ОСОБА_7 одноособово приватизувати спірну квартиру на час її приватизації втратила своє існування через поновлення позивачем своєї реєстрації у житлі на підтвердження права користування спірною квартирою.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 , яка діє як законна представниця малолітнього, через свого представника ОСОБА_8 , просила рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд не звернув уваги на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки поданий позов не є ефективним та не призведе до відновлення порушеного права, а також є передумовою для звернення з наступними позовами. 
Стверджувала, що саме по собі скасування розпорядження на підставі якого видано свідоцтво про право власності, без скасування самого свідоцтва, не відновлює порушеного права позивача, тому як видане на його підставі свідоцтво, як акт індивідуальної дії не втрачає своєї дійсності та надалі підтверджує обставини набуття ОСОБА_7 права власності на спірну квартиру в порядку приватизації. Тому вважала, що у відповідності до висновків Верховного Суду та положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визнання недійсними рішень органів приватизації про передачу квартир у власність громадян без одночасного визнання недійсними та скасування виданих на їх підставі свідоцтв про право власності є неможливим. 
У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що необхідність звернення з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло не відповідає вимогам закону, оскільки таке свідоцтво є похідним документом від виданого розпорядження, оскільки майнові права були змінені не на підставі свідоцтва, а на підставі розпорядження виданого Управлінням комунального майна Миколаївської міськради. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Статтею 47 Конституції України визначається, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 Згідно зі статтею 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
У частині 3 статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
У відповідності до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до пункту 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, (далі - Положення №396) передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Згідно з пунктом 18 Положення, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. 
Пунктом 23 вказаного Положення визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 1 листопада 1985 року на підставі ордеру №392, виданого на квартиру АДРЕСА_1 (назву якої в подальшому змінено на Потьомкінську, а пізніше на Марка Кропивницького) у місті Миколаєві, житлове приміщення надано на праві користування ОСОБА_6 у складі родини: її синів ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (т. 1. а.с.26).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (т. 1. а.с.19) та в квартирі залишилися проживати її сини - ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , які станом на березень 2018 року мали реєстрацію у спірному житлі ( т. 1. а.с.31).
У березні 2018 року ОСОБА_7 подав до суду позов про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_7 задоволено та ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням (т. 1. а.с.5-6).
В подальшому, на підставі заочного рішення суду від 17 грудня 2018 року, реєстрація позивача ОСОБА_1 у квартири АДРЕСА_1 скасована, внаслідок чого станом на 16 вересня 2020 року у спірній квартирі зареєстровано місце проживання лише однієї особи ОСОБА_7 ( т.1 а.с.111), яким подано документи для приватизації житла до органу приватизації.
Розпорядженням №1496-р від 26 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_7 задоволено та йому у приватну власність передано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі чого 26 жовтня 2020 року видане свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності у відповідності до положень, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т. 1. а.с.27, 28).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, і після його смерті спадщину прийняв його малолітній син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , подавши в особі свого законного представника – матері ОСОБА_3 , заяву до нотаріальної контори (т.1 а.с.151-161). Свідоцтво про право на спадщину не видано. 
23 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 , діючи через свою представницю, подав до суду заяву про перегляд заочного рішення суду, за наслідками розгляду якої Центральним районним судом міста Миколаєва 31 травня 2022 року постановлена ухвала про скасування заочного рішення того ж суду від 17 грудня 2018 року та ухвалою того ж суду від 9 грудня 2022 року провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача ОСОБА_7 (т. 1 а.с.7-10, 11-15, 18, 152). 
За наведених обставин Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міськради прийнято рішення про скасування зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 ( т.1 а.с.16, 17). 
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру є досі зареєстрованим за померлим ОСОБА_7 , а у позивача ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна немає ( т. 1. а.с.21, т. 2. а.с.79).
За наведеного, обґрунтовуючи своє право на приватизацію житлового приміщення, якого був позбавлений на підставі заочного рішення, що в подальшому скасовано, позивач ОСОБА_1 вважав можливим захистити у судовому порядку своє порушене право на житло в обраний ним спосіб, а саме шляхом скасування розпорядження органу приватизації, як підставу для видачі свідоцтва про право власності. При тому посилався, що за скасуванням правовстановлюючого документу, який був виданий на підставі незаконного розпорядження, він звернеться до суду після вирішення цього спору. 
В той же час суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Цивільні права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права  позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду(постанова Об`єднаної палати КЦС від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21).
Тому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Об`єднаної палати КЦС від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
За наведеного Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (постанова ВП ВС від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17).
З таким висновком узгоджується і правовий висновок, викладений Об`єднаною Палатою КЦС у постанові від 6 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21, де визначено, що ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.
Тому, як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанова Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).
У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).
За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову повинно бути ефективним тоді, коли забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню.
Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. 
В той же час, у справі, що переглядається в апеляційному порядку, вказаний спосіб захисту прав позивача у спорі, що виник при приватизації квартири, не є ефективним, оскільки фактично призведе до породження нового судового спору з приводу чинності свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження органу приватизації та зареєстрованого у відповідному реєстрі прав нерухомості, яке не оспорюється у цьому спорі, та вплине в подальшому на права малолітнього спадкоємця особи, яка мала теж реєстрацію у спірному житлі, і як наслідок право на приватизацію належної їй частини житла у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Тому, хоча судом першої інстанції і правильно встановлені обставини справи та до них застосовані ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню, судом при ухваленні рішення, що оскаржується, не звернута увага на зміст матеріально-правової вимоги, а саме обрання позивачем неефективного способу захисту свого порушеного права, що призвело до постановлення судового рішення, яке не дозволяє відновити відповідне право позивача та створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист. 
У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права. 
У відповідності до статті 141 ЦПК України слід розподілити судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, стягнувши їх з позивача на користь законного представника малолітнього відповідача в сумі 1 453 грн 44 коп..
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , що діє як законна представниця малолітнього ОСОБА_4 , інтереси якої представляє адвокат Носов Олександр Миколайович, – задовольнити частково. 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2024  скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування розпорядження про передачу квартири у приватну власність – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 453 грн 44 коп..
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадку, передбаченому статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                   О. О. Ямкова

Судді                                                   Т. В. Крамаренко 

О. В. Локтіонова