КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/11114/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1201/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
15 січня 2025 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
розглянувши у  порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року у складі судді Твердохліб Ю.О.,
у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «СП «ПАРТНЕР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, пені та індексу інфляції, 3% річних внаслідок невиконання грошового зобов`язання за договором,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2023 року ПрАТ «СП «ПАРТНЕР» звернувся у суд із позовом до  ОСОБА_1 , у якому просивстягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка складається з основної заборгованість в розмірі 19 900 грн, інфляційних втрат в розмірі 2 143 грн 39 коп, 3% річних в розмірі 555 грн 66 коп, пеню у розмірі 19 900 грн, судового збору та витрат на правову допомогу.
 
Позов обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2010 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 був підписаний договір № 5319 на експлуатацію, обслуговування та зберігання автомобілю, відповідно до п. 1.1. якого між сторонами договору на експлуатацію та обслуговування вони беруть на себе обов`язки по зберіганню і охороні автомобіля автовласника марки «Форд Фьюжин», випуску 2010 року, номер кузова НОМЕР_1 , держаний номер НОМЕР_2 або автомобіля марки «Шкода Октавія», державний номер НОМЕР_3 , випуск 2003, номер кузова НОМЕР_4 в автогаражі № НОМЕР_5 на автостоянці № 5, який розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а відповідач (автовласник) бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону та на експлуатаційні витрати відповідно до п. 5.1. Позивач охороняє автогараж № НОМЕР_5, який належить відповідача і розташований на земельній ділянці землекористувачем та балансоутримувачем якої є позивач. 
 
Відповідач ставить свій автомобіль в металевий гараж № НОМЕР_5, користується послугами, які надає відповідач, однак не оплачує їх у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка станом на 10 червня 2023 року складає 19 900 грн. 
 
Позивачем було направлено претензію та пропозицію для мирного врегулювання та добровільну оплату боргу, однак станом на 10 червня 2023 року повної оплати боргу здійснено не було, відповідач сплачує за послуги 250 грн та відмовляється погасити існуючу заборгованість. Також просять стягнути пеню за кожен день прострочення, керуючись п. 6.2 договору укладеного між сторонами починаючи з 11 липня 2022 року по 11 червня 2023 року, інфляційні втрати з січня 2017 року по червень 2023 року, 3 % річних за період з 01 січня 2017 року по 10 червня 2023 рік.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року позов ПрАТ «СП «ПАРТНЕР» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СП «ПАРТНЕР» заборгованість за користування послугами, яка складається з основної заборгованість в розмірі 19 900 грн, інфляційних втрат в розмірі 2 143 грн 39 коп, 3% річних в розмірі 555 грн 66 коп, а всього 22 599 грн 05 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СП «ПАРТНЕР» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 220 грн 86 коп та витрати з оплати професійної правничої допомоги у розмірі 4 500 грн, а всього 5 720 грн 86 коп. В іншій частині  позов залишено без задоволення. 
 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 ,посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року, просить скасувати його та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що скаржниця належним чином виконувала умови договору, своєчасно вносила щомісячні внески за охорону та експлуатаційні витрати. 
 
Вказує, що твердження позивача про спроби врегулювати в усній формі є неправдивими. Належні докази про будь-які неодноразові спроби врегулювати спір, позивач не надав.
 
Посилається на те, що в укладеному договорі не вказано суму, яку вона повинна сплачувати.
 
Звертає увагу суду на те, щоПрАТ СП «Партнер» протягом майже шести років отримувало від скаржниці щомісячні платежі у розмірі 250 грн та не вчиняло жодних заходів для повідомлення про зміну розмірі щомісячних платежів.
 
Вказано, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази направлення або ознайомлення ОСОБА_1 з наказами і чи відповідача було повідомлено та ознайомлено з даними наказами.
 
Окрім цього посилається на те, що всупереч вимогам ст. 256 ЦК суд розглядав вимоги позивача не за останні три роки (строк позовної давності), а шість, що є порушенням процесуального права.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП «Партнер» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року - залишити без змін.
 
Зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а оскаржуване рішення ухвалене у повній відповідності до вимог чинного законодавства України.
 
У запереченнях на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову ПрАТ СП «Партнер» у повному обсязі.
 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Зі справи убачається, що між ПрАТ СП "Партнер" та ОСОБА_1 укладено договір № 5319 від 21 жовтня 2010 року (а.с. 7).
 
Відповідно до п. 1.1. підприємство бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні автомобіля автовласника на автостоянці № 5 в автогаражі № НОМЕР_5, а автовласник зобов`язаний своєчасно проводити оплату за охорону автомобілю.
 
Згідно до п. 4.1.2. автовласник зобов`язаний вносити кожного місяця грошові внески на відшкодування витрат підприємства.
 
Пункти 5.1., 5.2. передбачають, що автовласник зобов`язаний вносити грошові внески не пізніше 10 числа кожного місяця. Вартість послуг в період дії договору визначається підприємством виходячи з витрат на забезпечення охоронності траспортного засобу. Розмір внесків на відшкодування витрат може здійснюватись при зміні в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини щодо зміни в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комуналнього податку та інших, за якими працюють сторони цього договору, рості цін на матеріали, які використовуються для покращення умов експлуатації автостоянки, зміні коофіцієнта інфляції.
 
Для обслуговування автостоянки та утримання її в належному стані позивач вживає всі чинні вимоги, укладає договори з постачальниками електроенергії, здійснює пропускний і внутрішній режим, забезпечує цілодобову охорону об`єкта, сплачує всі податки згідно чинного законодавства, що підтверджується рахунками по сплаті електроенергії, оплата заробітної плати електромонтеру, охоронцям, податки на зарплату, прибирання території, покос трави та інше (а.с. 25-36).
 
Наказом ПрАТ СП "Партнер" № 122 від 30 грудня 2016 року встановлено щомісячний внесок на відшкодування витрат в розмірі 400 грн за одне машиномісце, згідно планової калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці № 5 (а.с. 20).
 
Наказом ПрАТ СП "Партнер" № 98 від 28 грудня 2018 року встановлено щомісячний внесок на відшкодування витрат в розмірі 500 грн за одне машиномісце, згідно планової калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці № 5 (а.с. 22).
 
Наказом ПрАТ СП "Партнер" № 130 від 30 грудня 2021 року встановлено щомісячний внесок на відшкодування витрат в розмірі 600 грн за одне машиномісце, згідно планової калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці № 5 (а.с. 24).
 
28 серпня 2018 року ПрАТ СП "Партнер" направляв на адресу ОСОБА_1 претензію про стягнення заборгованості (а.с. 13-14).
 
25 лютого 2019 року ПрАТ СП "Партнер" направляв на адресу ОСОБА_1 повідомлення про збільшення тарифів за надані послуги з пропозицією сплатити борг (а.с. 15).
 
21 жовтня 2019 року ПрАТ СП "Партнер" направляв на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про стягнення заборгованості за фактичне користування послугами (а.с. 16).
 
19 січня 2021 року, 02 травня 2023 року ПрАТ СП "Партнер" направляв на адресу ОСОБА_1 мирну пропозицію для погашення заборгованості за фактичне користування послугами (а.с. 17, 18, 19). 
 
Позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 01 січня 2017 року по 05 червня 2023 року згідно якої відповідач сплатила 18 500 грн та залишилось заборгованості 19 900  грн (а.с. 12).
 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті коштів.
 
 Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з наступних підстав.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі укладеного договору ПрАТ СП "Партнер" охороняє та обслуговує об`єкт нерухомості автогараж № НОМЕР_5, що розташований на земельній ділянці, землекористувачем та балансоутримувачем якої є ПрАТ СП "Партнер". У зв`язку із чим відповідачі повинні виконувати взяті на себе зобов`язання, зокрема в частині оплати отриманих від ПрАТ СП "Партнер" послуг. У частині позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити, зважаючи на карантинні обмеження в частині стягнення пені у відповідний період.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
 
Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
 
В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.
 
За змістом ч. 1 ст. 901, частини 1 статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
 
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
 
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
 
Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
 
За ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.
 
Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.
 
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До витрат, які здійснює ПрАТ СП "Партнер", відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки, охорона.
 
Судом встановлено, що відповідачка не належно сплачує обов`язкові щомісячні внески за отримані послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 19 900 грн, що підтверджується взаєморозрахунками (а.с. 12). 
 
Також, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи викладене та наявність суми боргу у розмірі 19 900 грн вказана сума заборгованості підлягала стягненню з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.
 
Щодо відмови у стягненні пені з відповідачки, то апеляційна скарга не містить доводів в цій частині, а тому на підставі ст. 369 ЦПК України рішення в цій частині не підлягає перегляду.
 
Доводи апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними,  оскільки за умовами договору відповідачка має виконувати зобов`язання, зокрема, з оплати надання послуг кожного місяця впродовж дії договору, а відтак перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
Убачається, що ОСОБА_1 17 березня 2023 року зараховано переказ на рахунок ПрАТ СП " Партнер" у розмірі 1250 грн на погашення заборгованості за послуги охорони, що підтверджено взаєморозрахунком з орендаторами.
Позивач звернувся до суду з вимогами у червні 2023 року, тобто в межах строку позовної давності виходячи з останнього щомісячного платежу.
Необгодованим є також доводи апеляційної скарги щодо не повідомлення відповідачки про зміну розміру щомісячних платежів.
Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач неодноразово направляв претензії та мирні пропозиції щодо врегулювання спору про погашення заборгованості ще з 2017 року.
Відповідачкою не спростовано доводи позивача про те, що вона разом зі своїм представником особисто ознайомилася в адміністрації ПрАТ СП " Партнер" про зміну розміру тарифів та наказами ще у 2018 році.
До того ж, умовами п. 5.2. укладеного між сторонами договору передбачено, що розмір внесків на відшкодування витрат може здійснюватись при зміні в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини щодо зміни в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комуналнього податку та інших, за якими працюють сторони цього договору, рості цін на матеріали, які використовуються для покращення умов експлуатації автостоянки, зміні коофіцієнта інфляції.
Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 759/12863/16-ц. 
 
 Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачка  зобов`язання, передбачені умовами договору,  не виконала у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті коштів, які обґрунтовано стягнуто районним судом.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
При цьому рішення суду переглядається судом у межах доводів апеляційної скарги, а тому за відсутності заперечень відповідачки щодо стягнутих на користь позивача судових витрат, рішення суду в цій частині не підлягає перегляду.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: