справа № 755/5720/24                                             головуючий у суді І інстанції Арапіна Н.Є.
провадження № 22-ц/824/2538/2025      суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
28 січня 2025 року                                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участі третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва про вселення, визначення порядку користування квартирою та розподіл особового рахунку,-
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою, у якому з урахуванням збільшення позовних вимог, просила про:
вселення у спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визначення порядку користування відповідно до часток у спільній частковій власності: виділити ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 14,9 кв.м. та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м, помічену на технічному плані цифрою «4», з зобов`язанням встановлення за власний рахунок перегородки легкої конструкції, згідно висновку; виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 14,7 кв.м., помічену на технічному плані «5»; залишити у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 інші приміщення: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор; зобов`язання відповідача звільнити кімнату площею 14,9 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «4» та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м.; зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спорудженні легкої перегородки з міжкімнатними дверима; про розподілення відкритого на ім`я ОСОБА_3 особового рахунку на квартиру АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні правом власності.
Згідно технічного паспорту квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складається з двох кімнат площею 14,9 кв.м. (кімн. №4) та 14,7 кв.м. (кімн. №5), коридора площею 4,5 кв.м., санвузла площею 3,1 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., балкона площею 0,8 кв.м.
Отже, належна позивачці 1/2 частина квартири у загальній площі квартири становить 23,1 кв.м., у житловій - 14,8 кв..м.
Оскільки спірну квартиру поділити в натурі на дві ізольовані квартири з самостійними виходами на сходову клітину неможливо, як і не можливо спільно користуватися суміжними жилими приміщеннями в силу існуючого конфлікту між співвласницями, позивачка звернулася до експерта, який запропонував єдиноможливий варіант порядку користування спільним майном.
09 травня 2024 року відповідачка подала відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнала. Вважала запропонований позивачем порядок користування житловим приміщенням таким, що суттєво погіршує її умови проживання. Квартира не може бути поділена на декілька ізольованих приміщень, оскільки відноситься до неподільних речей. Щодо вимоги про вселення, то відповідачем виконано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження. 27 червня 2022 року складено акт приймання-передачі ключів від квартири. Відповідач не чинить позивачу перешкод у користуванні квартирою.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування житловою квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,3 кв.м, житловою площею 29,6 кв.м. Виділено ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 14,9 кв.м. та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м, помічену на технічному плані цифрою «4». Виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 14,7 кв.м., помічену на технічному плані «5». Залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 інші приміщення: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор. Зобов`язано ОСОБА_3   за власний рахунок здійснити встановлення перегородки легкої конструкції в житловій кімнаті 4/14,9 для незалежного проходу до житлових кімнат №4/14,9 та 5/14,7 зі встановленням міжкімнатних дверей відповідно рекомендованому на поповерховому плані висновку місцю розташування перегородки зі встановленням міжкімнатних дверей. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 06 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року в частині визначення порядку користування квартирою, що розташована у АДРЕСА_1 та закрити провадження у справі.
Вказала, що у справі, яка переглядається та у справі №755/15801/21 сторони, предмет та підстава позову є тотожними в частині встановлення порядку користування квартирою, відмінність полягає лише в тому, що у справі №755/15801/21 не ставилося питання про призначення експертизи з метою визначення порядку користування квартирою, а в цій справі позивачка подала до суду висновок експерта, тобто надала лише новий доказ, що не свідчить про зміну предмета чи підстав позову в частині визначення порядку користування квартирою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участі третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про вселення, визначення порядку користування квартирою та розподіл особового рахунку, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
15 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_3 подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сілкова Катерина Олегівна вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представники - адвокати Кузьменко Ірина Геннадіївна та Молодоженя Ніна Іванівна заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним за обґрунтованим.
У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони є співвласниками по частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Спірна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складається з двох кімнат площею 14,9 кв.м. (кімн. № 4) та 14,7 кв.м. (кімн. № 5), коридора площею 4,5 кв.м., санвузла площею 3,1 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., балкона площею 0,8 кв.м.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 лютого 2022 року по справі №755/158010/21 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні власністю, а саме 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 .
За змістом вказаного рішення, позивач просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 : - у користування ОСОБА_3 виділити кімнату площею 14,9 кв.м., позначена на плані за №4 та балкон площею 0,8 кв.м., що позначений на плані літерою «І»; - у користування ОСОБА_1 виділити кімнату, площею 14,7 кв.м., позначену на плані за №5; - в загальному користуванні залишити: коридор площею 4,5 кв.м., (позначений на плані №1), санвузол площею 3,1 кв.м., (позначений на плані №2), кухню площею 8,2 кв.м. (позначена на плані №3). Відмовляючи у позові в цій частині, суд не встановив підстав для визначення порядку користування квартирою у спосіб визначений позивачем, оскільки виділення позивачу кімнати площею 14,9 кв.м., яка є суміжною з окремою житловою кімнатою 14,9 кв.м та проходом до місць загального користування, тобто є прохідною, є неможливим з технічної точки зору, в той же час при розгляді такої категорії спорів, що пов`язанні з визначенням порядку користування житловим приміщенням, визначальним є розмір житлової площі, яка припадає на кожного з співвласників житлового приміщення, технічні характеристики жилих приміщень, оскільки виділене у користування жиле приміщення має бути ізольоване та не пов`язане з іншою кімнатою спільним входом, що враховано судом в межах даного спору.
08 квітня 2024 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» листом повідомило про відсутність підстав для розподілу особового рахунку на квартиру у зв`язку з відсутністю згоди відповідача.
Ухвалюючи рішення суду у даній справі суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про вселення. Оскільки відповідач не чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності на спірну квартиру, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині вселення позивача у спірну квартиру.
Разом з тим, оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд першої інстанції вважав наявними правові підстави для виділу в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно відповідно до експертного висновку № 01-04/03/2024, складеного 04 березня 2024 року.
При цьому суд взяв до уваги, що допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. При визначенні порядку користування спірною квартирою, суд врахував, що згідно висновку щодо технічної можливості відокремлення житлової кімнати в квартирі, встановлення перегородки легкої конструкції в житловій кімнаті 4/14,9 з метою влаштування коридора для незалежного проходу до житлових кімнат № 4/14,9 та №5/14,7 технічно можливе. Житлові кімнати 4/14,9 та 5/14,7 будуть відокремленими та ізольованими для комфортного співіснування мешканців квартири. Оскільки для утворення окремих ізольованих кімнат необхідно встановлення перегородки легкої конструкції в житловій кімнаті 4/14,9, на позивача покладено обов`язок за власний рахунок здійснити встановлення перегородки легкої конструкції для незалежного проходу до житлових кімнат № 4/14,9 та 5/14,7 відповідно рекомендованому на поповерховому плані висновку місцю розташування перегородки зі встановленням міжкімнатних дверей. Враховуючи, що балкон виконує допоміжну функцію, не є обов`язковим елементом житлового приміщення, суд вважав, що відсутність у частині квартири, яка виділяться відповідачу доступу до балкону не є підставою для відмови у визначенні порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, оскільки такий варіант є єдиним можливим, площа житлових кімнат у повній мірі відповідає часткам співвласників, а відповідачка свого варіанту визначення порядку користування спірним майном не запропонувала.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення у оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Як передбачено статтею 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Частиною першою статті 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м.
Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
З огляду на фактичні обставини справи розмір ідеальних часток жилої площі у праві власності на квартиру кожної зі сторін 14,8 кв.м.
При цьому, у зв`язку з особливостями технічних характеристик та планування квартири, неможливо виділити у володіння та користування кожному із співвласників кімнати, які б за розміром відповідали їх частці у праві спільної часткової власності, оскільки площа житлової кімнати 14,7 м.кв. менша від ідеальної частки відповідачки на 0,1 м.кв., а площа житлової кімнати 14,9 м.кв. перевищує її ідеальну частку на 0,1 м.кв.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Колегія суддів зауважує, що сторонами як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного провадження згоди щодо порядку користування спільним майном не досягнуто, тому, за відсутності інших, у тому числі, запропонованих відповідачкою, варіантів вирішення спору, суд першої інстанції з урахування принципів справедливості та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про визначення порядку користування спільним майном з урахуванням висновку щодо технічної можливості відокремлення житлової кімнати в квартирі, складеного ФОП ОСОБА_4 04 березня 2024 року за №01-04/03/2024.
Виділивши у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 14,7 кв.м. (при розмірі ідеальної частки 14,8 кв.м.), а у користування ОСОБА_3 - кімнату площею 14,9 кв.м. (при розмірі ідеальної частки 14,8 м?), залишивши загальні приміщення в спільному користуванні, суд першої інстанції, із урахуванням технічних характеристик квартири та кількості співвласників вирішив спір із дотриманням відповідності розміру ідеальних часток до розміру житлових приміщень, які виділяються у користування сторонам. При цьому та обставина, що позивачці виділена кімната, через яку забезпечується прохід до іншої кімнати, не має правового значення, оскільки предметом спору є визначення порядку користування квартирою, за якого критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення не є обов`язковим.
Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині необхідності закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, з нижченаведених підстав.
За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальним правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
За висновками Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України в постановах від 10 червня 2020 року у справі №366/2099/17, від 27 травня 2020 у справі 65/4455/19, від 08 квітня 2020 року у справі №910/16868/19, від 27 листопада 2019 у справі №303/4229/16-ц, від 27 листопада 2019 у справі №235/4711/15-ц, від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18, від 19 листопада 2019 року у справі №640/5563/19, від 09 жовтня 2019 у справі №285/3912/18, від 19 червня 2019 у справі №759/488/17, закриття провадження у справі на цій підставі можливе лише за умови, що позов за результатами розгляду якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто, збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (див. постанову Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі №640/7778/18).
Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
У справі №755/15801/21 та у справі що розглядається №755/5720/24:
- позивачем та відповідачами є ті ж самі особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповідно;
- предметом спору є аналогічна матеріально-правова вимога: визначення порядку користування житловим приміщенням.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 лютого 2023 року у справі №902/560/20 (902/301/21) виснувала, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
У цій справі ОСОБА_3 просила виділити їй у користування житлову кімнату площею 14,9 кв.м. та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м, помічену на технічному плані цифрою «4», з зобов`язанням встановлення за власний рахунок перегородки легкої конструкції, згідно висновку; виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 14,7 кв.м., помічену на технічному плані «5»; залишити у спільному користуванні інші приміщення: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор; зобов`язання відповідача звільнити кімнату площею 14,9 кв.м., помічену на плані квартири цифрою «4» та пов`язаний з нею балкон площею 0,8 кв.м.; зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спорудженні легкої перегородки з міжкімнатними дверима; про розподілення відкритого на ім`я ОСОБА_3 особового рахунку на квартиру АДРЕСА_2 .
Наведене свідчить про подібність, однак нетотожність підстав спору у справах №755/15801/21 та №755/5720/24.
Оскільки підставою закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті ЦПК України є тотожність позовів одночасно  щодо сторін, предмету та підстав, нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Крім того, на переконання колегії суддів, відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 залишить сторони у стані невизначеності та не вирішить в юридичній площині існуючий між ними конфлікт, що не призведе до досягнення завдань цивільного судочинства в частині ефективного захисту їх порушених прав на вільне користування майном.
Отже, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів на підтвердження своєї правової позиції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині не підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.
Відповідно до пункту в) частини четвертої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, у тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції;.
У відзиві на апеляційну скаргу, з урахуванням заяви щодо стягнення з відповідача судових витрат від 24 січня 2025 року, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
На підтвердження надання професійної правничої допомоги ОСОБА_3 надано: копію Договору №б/н про надання правничої допомоги, укладеного 01 жовтня 2024 року з АО «ОМНІЯ» в особі керівника Молодоженя Н.І.
Пункт 4.1 Договору визначає, юридичну допомогу, що надається адвокатським об`єднанням, клієнт оплачує в гривнях, шляхом оплати етапів виконаних робіт, відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг, виходячи з наступного розрахунку: 1 година робочого часу адвоката коштує 1 500,00 грн.
Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг до договору від 21 січня 2025 року, адвокатське об`єднання та ОСОБА_3 погодили, що у відповідності з договором про надання юридичних послуг на дату підписання цього акту АО «Омнія» надало, а клієнт прийняла такі юридичні послуги:
підготовка та складання відзиву на апеляційну скаргу - 6 500,00 грн/ 4,5 год;
представництво у суді з урахуванням проїзду - 1 500,00 грн/ 1 год.
Вартість робіт складає 8 000,00 грн, виходячи з розрахунку 1 год робочого часу - 1 500,00 грн.
Претензій та зауважень по виконанню договору щодо супроводження судового процесу у справі №755/5720/24 ОСОБА_3 не має.
Відповідно до квитанції №9367-3634-4515-3620 від 21 січня 2025 року, ОСОБА_3 сплатила 8 000,00 грн АО «Омнія» за надання правової допомоги по договору у справі №755/5720/24 у Київському апеляційному суді.
Ураховуючи вище встановлене, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є реальним та доведеним наданими до суду доказами та матеріалами справи. 
Поряд з цим, колегія суддів ураховує, що заявлений апелянтом розмір витрат на професійну правничу допомогу може бути зменшений судом лише за наявності обґрунтованого клопотання та /або заперечень сторони позивача.
Клопотання та/або заперечення ОСОБА_1 щодо зменшення заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу на адресу суду не надходило.
Отже, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у апеляційному суді, який підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 складає 8 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 (вісім тисяч гривень) 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська
 
                   Г.І. Мостова