Номер провадження: 22-ц/813/3965/24 
Справа № 520/724/16-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/724/16-ц
Номер провадження: 22-ц/813/3965/24

Одеський апеляційний суд у складі у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
- за участі секретаря судового засідання – Губара Д.В.,

учасники справи:
- позивач – Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
- відповідач – ОСОБА_1 ,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником є – Акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про внесення змін до іпотечного договору, за апеляційною скаргою адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Сенс Банк», на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Луняченка В.О. о 15 годині 36 хвилині 12 грудня 2023 року, повний текст рішення складений 22 грудня 2023 року,

встановив:
2.1 Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» (у подальшому у порядку правонаступництва позивач замінений на - АТ « Альфа-Банк», який згодом змінив назву на - АТ « Сенс Банк») (далі – Банк) звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить в рахунок часткового погашення заборгованості по кредитному договору №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007 у розмірі - 276 551,10 долара США, у гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення суду, звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів. Ціну встановити на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.
27.03.2017 до суду надійшла заява ПАТ «Укрсоцбанк» про зменшення позовних вимог, згідно якої розмір заборгованості за кредитним договором №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007 визначений у розмірі - 254 855,23 долара США (Т. 1, а. с. 119 – 120).
Банк обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач, як майновий поручитель боржника ОСОБА_3 по виконанню зобов`язань по кредитному договору, у зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань по поверненню кредитних коштів, несе відповідальність у межах заставного майна, яким забезпечено виконання кредитних зобов`язань боржника (Т. 1, а. с. 2 – 3).

Короткий зміст позову ОСОБА_2 

21.09.2016 ОСОБА_2 звернулась із позовом, в якому просить визнати недійсним Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору, посвідчений 26.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований за №1365, укладений 23.07.2009 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 
ОСОБА_2 обґрунтовує позовні вимоги тим, що вищевказаним договором про внесення змін були встановлені зміст та розмір основного зобов`язання та строк і порядок виконання основного зобов`язання, яким як на думку ОСОБА_2 було збільшено як кінцевий строк повернення кредиту - до 25.06.2027, так і збільшена процентна ставка оплати за користування кредитом - до 15,13 відсотків. Крім того, при укладенні вказаного договору була відсутня згода дружини на вказані зміни, які збільшили розмір зобов`язань, які забезпечені іпотечним майном ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 81 – 83).

Позиція сторін в суді першої інстанції

ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву банку просить в його задоволенні відмовити. 
Вказує, що кредитний договір було забезпечено декількома іпотеками. Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року, за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею - 53,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві власності. Зазначеним рішенням були змінені умови кредитного договору, припинена його дія, та встановлена загальна сума заборгованості по кредиту в розмірі - 1 419 044,56 грн. в еквіваленті грошового зобов`язання - 177 535,91 долара США, яка вже не може збільшуватись.
Крім того відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Вказує на те, що у кредитора виникло право вимоги з повернення кредиту протягом 90 днів з дня останнього платежу боржника - 11.03.2009 року. Крім того, листом-претензією від 23.10.2012 року Банк вимагав від боржника здійснити погашення заборгованості строком у 30 днів, що свідчить що позов, поданий до суду 25.01.2016, було подано за спливом трьох років з моменту виникнення права вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2023 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» та у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 .
Рішення суду мотивоване тим, що позивач, який отримавши рішення суду про звернення стягнення на один з предметів іпотеки, самостійно вирішив здійснити звернення на вказаний предмет іпотеки саме у позасудовому порядку, чим змінив підстави та порядок звернення. Позивач, повідомляючи про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, сам визначив у повідомленні від 19.09.2019 іпотекодавців та боржника по кредитному договору, що саме звернення на конкретний предмет іпотеки буде підставою для анулювання (прощення) залишку заборгованості за кредитом з виникненням у боржника нового обов`язку зі сплати 18% податку на доходи та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді суми боргу яка анулюється.
У повідомленні як і у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року (справа №521/436/13-ц) не було зазначено про часткове задоволення вимог кредитора зазначеним зверненням на конкретний предмет іпотеки.
Позивачем не надано доказів того, за якою ціною іпотечне майно перейшло у власність іпотекодавця, як передбачено вимогами ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а надана інформація про вартість майна при продажі вказаного об`єкта нерухомості не приймається судом як оцінка майна, на яке звернуто стягнення.
Також суд при розгляді вимог позивача прийняв до уваги, що звернувшись до Малиновського районного суду м. Одеси у 2013 році із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору та зазначивши у позовній заяві повністю розмір заборгованості, кредитор фактично змінив умови кредитного договору в частині строку його дії та втратив право продовжувати нараховувати відсотки по кредитному договору.
Зазначені обставини не дозволили суду визначитись із реальним розміром заборгованості за кредитним договором, в рахунок якого позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, так як розрахунок по сплаті процентів продовжився і після звернення із позовом у 2013 році. Крім того, не надано доказів, за якою оціночною вартістю було звернуто стягнення на інший предмет іпотеки.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що третя особа, яка заявила самостійні вимоги, не була стороною договору та надавала згоду на забезпечення виконання кредитних зобов`язань майном, яке належить її чоловіку. Дані обставини не змінились і при укладенні Додаткової угоди. Розмір зобов`язань та порядок їх виконання, які були узгоджені між кредитором, божником та іпотекодавцем, у відповідності до вимог законодавства не повинні узгоджуватись із дружиною іпотекодавця (Т. 3, а. с. 230 – 235).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

АТ «Сенс Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову Банку. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «Сенс Банк». 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує, що у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог. Квартира за адресою - АДРЕСА_2 прийнята у власність на підставі оцінки майна від 24.12.2019 року. На той час вартість предмета іпотеки становила - 515 874,00 грн., після чого квартира за адресою - АДРЕСА_2 продана за ціною – 656 284,00 грн., договір укладено 29.09.2020 року. 
Виходячи з наведеного, АТ «Сенс Банк» вправі звернути стягнення на другий предмет іпотеки, а саме - на квартиру за адресою - АДРЕСА_3 . 
Кредитний договір №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007 укладено з кінцевим строком - до 25.06.2022 року. АТ «Сенс Банк» не звертався з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. АТ «Сенс БАНК» звертається з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка існує на момент звернення стягнення. У рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року зазначається сума заборгованості, яка існувала на той час. Банк не просить достроково стягнути усі кошти за кредитним договором, тому за вказаних підстав Банк вправі нараховувати відсотки, які встановлені кредитним договором (Т. 4, а. с. 1 – 7).

Позиція відповідача в апеляційному суді 

Адвокат Заклада В.І., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує на те, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Вимоги позивача щодо встановлення ціни на предмет іпотеки на підставі оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження, суперечать вимогам статей 39, 43 Закону України «Про іпотеку».
Посилання Банку на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року (справа №521/436/13-ц) суперечать вимогам п. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 не залучався Малиновським районним судом м. Одеси до участі у розгляді справи №521/436/13-ц.
Позивачем пропущено строк позовної давності (Т. 4, а. с. 77 – 81).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.02.2024 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без руху (Т. 4, а. с. 49 – 49 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Сенс Банк», на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року (Т. 4, а. с. 63 – 64).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2024 року підготовку справи до судового розгляду закінчено. Справу призначено до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 4, а. с. 72).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.06.2024 року витребувано з Малиновського районного суду м. Одеси цивільну справу №521/436/13-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки (Т. 4, а. с. 93 – 96).
05.12.2024 року від адвоката Недзельського В.В., діючого від імені ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.
У судовому засіданні адвокат Байрамов О.В., діючий від імені АТ «Сенс Банк», підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Адвокат Заклада В.І., діюча від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді в апеляційному суді, багаторазове призначення справи до розгляду апеляційний судом, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

26 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 2007/13-2.06, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі - 145 000 доларів США, зі сплатою - 13,35% річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом - не пізніше 25 червня 2022 року. Відповідач зобов`язався сплачувати платежі, встановлені договором (Т.1, а. с. 4).
23 липня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк (нова назва - ПАТ « Укрсоцбанк» ) та ОСОБА_3 укладена Додаткова угода про внесення змін до Договору кредиту №2007/13-2.06/418 від 26.06.2007, згідно умов якої сторони погодили процентну ставку в розмірі - 15,13% та кінцевий термін повернення грошових коштів отриманих за кредитним договором - до 25 червня 2027 року (п. 1.1.).
Кредитні договори за номерами 2007/13-2.06 та 2007/13-2.06/418 є одним і тим самим договором, укладеним 26.06.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , а допис 418 стосується технічної назви вказаного договору.
Згідно наданого Банком додаткового розрахунку заборгованості за період - з 04.02.2009 року по 11.11.2015, у зв`язку із невиконанням боржником своїх зобов`язань по оплаті щомісячних платежів по кредитному договору № 2007/13-2.06 станом на 12.11.2015 виникла заборгованість у загальному розмірі - 254 382,30 долара США , яка складається з: - заборгованість за тілом кредиту в розмірі - 132 382,30 долара США; - заборгованість за відсотками у розмірі - 104 268,57 долара США (Т. 1, а. с. 121).
З метою виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 червня 2007 року Банк уклав з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 іпотечний договір. Згідно із п. 1.1 договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю, у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 , що належить іпотекодавцям на підставі права власності.
Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем - ОСОБА_1 26.06.2007 р. було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. за реєстровим номером №1365, згідно якого в іпотеку передана квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (Т. 1, а. с. 7).
Пунктом 1.14 Іпотечного договору зазначена згода дружини іпотекодавця на передання вищевказаної квартири в іпотеку.
23 липня 2009 року, у зв`язку із укладенням Додаткової угоди до кредитного договору, АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 узгодили нові умови основного зобов`язання, які забезпечуються іпотечним майном, яке належить ОСОБА_1 .. У п. 1.4.1 визначили термін повернення кредиту - до 26 червня 2027 року, оплату процентів за користування кредитом у розмірі - 15,13% (Т. 1, а. с. 127).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року (справа №521/436/13-ц) за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були встановлені певні обставини, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають додатковому доведенню, а саме:
- 26 червня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, був укладений кредитний договір за №2007/13-2.06, відповідно до умов якого Банк надає позичальникові кредит у розмірі – 145 000,00 доларів США на споживчі цілі, строком - до 25 червня 2022 року, виходячи з процентної ставки - 13,35% річних. Позичальник у свою чергу зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.
- виконання основного зобов`язання було, зокрема, забезпечене іпотекою, про що укладено окремий договір іпотеки з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ..
Згідно договору про внесення змін №1 іпотечного договору від 23 липня 2009 року між АКБСР «Укрсоцбанк», з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , з іншої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. під реєстраційним №762, аказані особи стали майновими поручителями за зобов`язанням ОСОБА_3 .. В іпотеку передано квартиру АДРЕСА_5 . 
- рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року, у задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено. Однак на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року рішення суду першої та ухвала апеляційної інстанцій скасовані із направленням справи на новий розгляд.
- заявляючи та обґрунтовуючи позовні вимоги, Банк виходить з розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 19 листопада 2012 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_3 становить - 1 419 044,56 гривень, або - 177 535,91 долара США, яка складається з: - заборгованість за кредитом – 132 382,30 долара США, що за курсом НБУ складає – 1 058 131,72 грн.; - заборгованість за відсотками за користування кредитом – 38 261,43 долара США, що за курсом НБУ складає – 305 823,64 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту – 2 104,89 долара США, що за курсом НБУ складає – 16 824,39 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків – 4 787,29 доларів США, що за курсом НБУ складає – 38 264,81 грн..
Вищезазначеним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі - 1 419 044,56 грн., в еквіваленті – 177 535,91 долара США, станом на 19 листопада 2012 року за договором кредиту №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 53,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві власності.
Як з`ясовано у судовому засіданні з пояснень представника позивача та наданих ним письмових пояснень, викладених у вигляді клопотання про долучення інформаційної довідки, яке було надано до суду 12.12.2023, вказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року по справі №521/436/13-ц до виконання не подавалось, так як АТ «Укрсоцбанк» 19.09.2019, у передбаченому ст. ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» порядку, надіслав іпотекодавцям повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання, з анулюванням залишку заборгованості за основним зобов`язанням. 10.12.2019 року державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеській області Мерзлікіним Д.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею - 53,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 .
У подальшому Банком вказане майно було відчужено за договором купівлі-продажу 29.09.2020 із зарахуванням на погашення заборгованості по кредитному договору - 21 777,39 долара США.
По справі виникли правовідносини з кредитного та іпотечного договорів.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апелянтом оскаржується рішення лише в частині відмови суду першої інстанції в задоволенні вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому рішення законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог третьої особи апеляційним судом не переглядається. 
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні вимог Банку.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі та відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, – це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Водночас законодавець визначає у ч. 6 ст. 590 ЦК України , що якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя.  Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.
Іпотечний договір між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем - ОСОБА_1 було укладено 26.06.2007 та до цього договору були внесені зміни шляхом укладення Додаткової угоди 23 липня 2009 року.
На час узгодження умов Договору сторонами діяли положення ст. 36 ЗУ « Про іпотеку», згідно яких сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші
встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Суд також враховує що доповнення до статті 36, які відбулись 03.07.2018, про те що у разі якщо вимоги іпотекодержателя забезпечені декількома предметами іпотеки (у тому числі за декількома договорами іпотеки), а позасудове звернення стягнення здійснюється за рахунок окремого предмета іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати (у тому числі шляхом позасудового врегулювання) виконання зобов`язання боржником та/або іпотекодавцем в частині, що залишилася невиконаною після завершення позасудового врегулювання за таким окремим предметом іпотеки, не розповсюджуються на правовідносини які є предметом розгляду у даної справі.
Частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції Закону N 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України "Про іпотеку") є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі N 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі N 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі N 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі N 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі N 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі N 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі N 524/378/17 та були застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.
Зокрема, Закон України "Про іпотеку" як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.
Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.
Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.
Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).
У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.
Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
При розгляді даного питання колегія суддів приходить до висновку, що позивач, який отримавши рішення суду про звернення стягнення на один з предметів іпотеки самостійно вирішив здійснити звернення на вказаний предмет іпотеки саме у позасудовому порядку, чим змінив підстави та порядок звернення, та повідомляючи про позасудове звернення стягнення сам визначив у повідомленні від 19.09.2019 іпотекодавців та боржника по кредитному договору що саме звернення на конкретний предмет іпотеки буде підставою для анулювання (прощення) залишку заборгованості за кредитом, з виникненням у боржника нового обов`язку сплати 18% податку на доходи та 1,5% військового збору з доходу у вигляді суми боргу яка анулюються.
Однак, Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2020 року (справа № 947/28483/19) було задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» (правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію права власності індексний номер: 47988508 від 29.07.2019 року щодо реєстрації права власності за Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк» на квартиру, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_3 , загальною площею - 62,5 кв. м.. Припинено право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - АТ «Альфа-Банк», на об`єкт нерухомого майна – квартиру, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_3 , загальною площею - 62,5 кв. м..
Таким чином, стверджувати про припинення зобов`язання у зв`язку із зверненням стягнення на предметі іпотеки у позасудовий спосіб неможливо, оскільки рішення державного реєстратора було скасовано, таким чином іпотека не припинила свою дію.
Щодо розміру заборгованості колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Законодавець не визначив імперативного правила щодо умов та підстав настання строку виконання основного зобов`язання у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником обов`язку з повернення кредиту, процентів у певні строки та у визначеному кредитним договором розмірі. Як правило, такі умови визначаються сторонами у договорі.
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннями вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 628 ЦК України та статті 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Сторони кредитних договорів на власний розсуд можуть визначити певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Так, настання зазначеного строку повернення кредиту за умовами договору сторонами може:
а) бути зумовлене безпосередньо виникненням у позичальника прострочення з погашення заборгованості; або
б) пов`язуватися з моментом направлення вимоги боржнику; або
в) пов`язуватися з моментом отримання боржником вимоги; або
г) визначатися кредитором у вимозі (якщо у кредитному договорі такі повноваження кредитора окремо застережені).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) зазначила, що:
«Аналіз змісту статей 1054, 1050 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.
Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке направляється позичальнику є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України), недотримання якого може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд».
Отже, момент та порядок настання строку виконання основного зобов`язання визначається сторонами за правилами, викладеними у кредитному договорі, а також кредитором у вимозі у разі невизначення такого моменту у кредитному договорі.
Визначаючи момент настання строку виконання основного зобов`язання, суди мають враховувати зміст умов кредитного договору, що регулюють спірні правовідносини, а також зміст вимоги, направленої кредитором позичальнику.
Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.12.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року, позовні вимоги Банку було задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі - 1419044,56 грн. в еквіваленті грошового зобов`язання – 177 535,91 долара США станом на 19 листопада 2012 року за договором кредиту №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 53,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві власності.
У вказаній справі 14.01.2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, виходило з розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 19 листопада 2012 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_3 становить – 1 419 044,56 грн., або – 177 535,91 долара США, яка складається з: - заборгованість за кредитом – 132 382,30 долара США, що за курсом НБУ складає – 1 058 131,72 грн.; - заборгованість за відсотками за користування кредитом – 38 261,43 доларів США, що за курсом НБУ складає – 305 823,64 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту – 2 104,89 долара США, що за курсом НБУ складає – 16 824,39 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків – 4 787,29 долара США, що за курсом НБУ складає – 38 264,81 грн..
Подання позову до суду в будь-якому випадку перервало позовну давність за основним зобов`язанням, початок якої відліковується з 30 календарного дня з дати отримання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків, неустойки тощо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
В основу рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.12.2015 року, яке вступило в законну силу, покладений розрахунок заборгованості станом на 19 листопада 2012 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_3 становить - 1 419 044,56 грн., або – 177 535,91 долара США, яка складається з: - заборгованість за кредитом – 132 382,30 долара США, що за курсом НБУ складає – 1 058 131,72 грн.; - заборгованість за відсотками за користування кредитом – 38 261,43 доларів США, що за курсом НБУ складає – 305 823,64 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення кредиту – 2 104,89 долара США, що за курсом НБУ складає – 16 824,39 грн.; - пеня за несвоєчасне повернення відсотків – 4 787,29 долара США, що за курсом НБУ складає – 38 264,81 грн..
Порівнюючи розмір даної заборгованості з розміром заборгованості, який розрахований Банком при поданні до суду позову по даній справі, вбачається що розмір заборгованості відрізняється у більшу сторону. Вбачається, що різниця виникла у зв`язку з нарахуванням кредитором додаткових процентів за кредитним договором і передбаченою кредитним договором процентною ставкою, а також пені за несвоєчасне повернення кредиту та сплату процентів за останні 12 місяців, що передували даті звернення кредитора до суду з позовом по даній справі.
Колегія суддів вважає, що за вищевказаних обставинах, оскільки строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року було змінено Банком внаслідок пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості, яка передувала зверненню до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими після 19.11.2012 року, є необґрунтованими.
Тому підстав для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок тієї частини заборгованості, яка нарахована після 19.11.2012 року не має.
Таким чином колегія суддів вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки повинно бути здійснено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26.06.2007 року, яка дорівнює розрахунку заборгованості зазначеної в рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 03.12.2015 року, яке вступило в законну силу, а саме – в рахунок погашення заборгованості станом на 19 листопада 2012 року, за яким загальна сума боргу ОСОБА_3 становить – 1 419 044,56 грн., або – 177 535,91 долара США.
Колегія суддів вважає, що у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.
Колегія суддів зазначає, що наявність судового рішення про звернення стягнення в рахунок погашення основного зобов`язання на один із предметів іпотеки не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки за іншими договорами, та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Таким чином колегія суддів вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню, а саме - в рахунок часткового погашення заборгованості за Договором кредиту №2007/13-2.06/41.8 від 26.06.2007 року в розмірі - 177 535,91 долара США необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - трикімнатну квартиру, загальною площею - 62,5 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_6 , шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів. Ціну реалізації встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження.
Безпідставними є посилання відповідача на те, що позивачем не було визначено початкову ціну предмета іпотеки.
Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій..
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15 (провадження № 14-11цс18) зазначено, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.
Щодо посилання відповідача на пропуск строку позовної давності колегія суддів вважає, що останній не підлягає застосуванню з огляду на наступне.
Відповідач вказує у своїй заяві, що право вимоги виникло у кредитора протягом 90 днів з дня останнього платежу боржника - 11.03.2009 року. Крім того листом-претензією від 23.10.2012 року Банк вимагав від боржника здійснити погашення заборгованості у строк протягом 30 днів. Вказане свідчить що позов, поданий до суду 25.01.2016 , було подано після спливу трьох років з моменту виникнення права вимоги.
За правилами статей 256–258 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Водночас початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 715/1402/19 (провадження № 61-11830св20)).
Отже, початком перебігу є день, коли банк довідався або міг довідатися про порушення свого права – невиконання позичальником основного зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним.
В постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено».
Як встановлено матеріалами справи, 23.10.2012 року Банк звертався з листом-претензією до боржника про погашення заборгованості протягом 30 календарних днів з моменту отримання листа (Т. 1, а. с. 50 – 51).
Крім того, 14.01.2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Малиновського районного суду від 03.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2016 року, задоволено частково позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 1419044,56 гривень в еквіваленті грошового зобов`язання – 177 535,91 долара США станом на 19 листопада 2012 року за договором кредиту №2007/13-2.06 від 26 червня 2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 53,0 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві власності.
Таким чином, колегія суддів вважає, що звернувшись з позовом по даній справі до суду - 25.01.2016 року, Банком не пропущено строк позовної давності. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Сенс Банк», є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи в оскарженій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову Банку підлягає скасуванню. Необхідно в цій частині ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову Банку за вищевказаного обґрунтування. 

Розподіл судових витрат 

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат. 
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» було сплачено судовий збір у розмірі – 8 745 грн. (Т. 1, а. с. 1).
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, Банком було сплачено судовий збір у розмірі – 13 117,5 грн. (Т. 4, а. с. 58).
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь Банку понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції – 8 745 грн., в апеляційній інстанції – 13 117,50 грн., разом – 21 862,50 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог – 69,66%, тобто у розмірі – 15 229,41 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Сенс Банк», – задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» – скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.

В рахунок часткового погашення заборгованості за Договором кредиту №2007/13-2.06/41.8 від 26.06.2007 року в розмірі - 177 535 (сто сімдесят сім тисяч п`ятсот тридцять п`ять) доларів 91 цент США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - трикімнатну квартиру, загальною площею - 62,5 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_6 , шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів. Ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження. 

Зупинити виконання даної постанови в частині реалізації предмета іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) судовий збір у розмірі 15 229 (п`ятнадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 41 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе