ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/19558/24 пров. № А/857/25421/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Гудима Л.Я., Мікули О.І., 

при секретарі судового засідання:                     Березюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Півень Олександра Миколайовича на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі №380/19558/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними ( головуючи першої інстанції – Москаль Р.М., час ухвалення – у письмовому провадженні, місце ухвалення – м Львів, дата складання повного тексу-  23.01.2024 ),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Півень Олександр Миколайович звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким просить суд:
- визнати протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке оформлене протоколом №11 від 15 серпня 2024 року, в частині що стосується відмови у наданні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
-  зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_4 ?єднаний районний територіальний центру територіальний центру комплектування та соціальної підтримки прийняти рішення, яким надати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) відстрочку від призову військову службу під час мобілізації на підставі абз. 3 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Крім цього, позивач подав заяву від 18.09.2024 про забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_5 в особі його посадових осіб вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на військову служу під час мобілізації, на особливий період - до моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовлено. 
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представником  позивача  подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в ухвалі від 23.09.2024 року висновував, що нібито « ОСОБА_1 не додав до позовної заяви та заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви копії заяви від 12.08.2024 про надання йому відстрочки, а також доданих до неї документів відповідно до переліку, передбаченого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період». За таких обставин суд не має можливості оцінити рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 №11 від 15.08.2024 про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (згідно повідомлення, це рішення обґрунтоване тим, що заявник не підтвердив факт утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ) на предмет очевидної протиправності. Оскільки на цій стадії заявник не навів ознак очевидної протиправності рішення суб?єкта владних повноважень, суд не встановив підстав для забезпечення позову з мотивів очевидної протиправності рішення №11 від 15.08.2024.»
Вважає, що вищезазначені твердження суду зроблені без вивчення поданих доказів по справі та зводяться до суб?єктивних тверджень суду першої інстанції, оскільки в позовній заяві було зазначено про те, що у позивача відсутня Заява від 12.08.2024 року, оскільки така заява подавалась в одному екземплярі наручно в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідач не надав рішення, ні на адвокатський запит, ні на Ухвалу суду.
Також апелянт просить звернути увагу, що в оскаржуваній Ухвалі суду першої інстанції зазначено про те, що нібито « ОСОБА_1 не додав до заяви доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_4 вживає заходів для призову заявника на військову службу за мобілізацією, тому твердження ОСОБА_1 про те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду за його майбутнім позовом є голослівними.
Натомість доказом  ж того, що Відповідачем можуть бути вчинені дії щодо Позивача є Повідомлення №13 від 15 серпня 2024 року про те, що: «Комісією Личаківсько-Залізничного об?єднаного територіального центру комплектування та соціальної підтримки розглянуто Вашу заяву та підтвердні документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абзацу- пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За результатами розгляду повідомляємо, що протоколом від 15 серпня 2024 р. №11 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні Вам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомляє, що Ви підлягаєте призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах».
Вважає, що суд першої інстанції не тільки не дослідив обставин справи та докази, а навіть не надав оцінку самій заяві про забезпечення позову, оскільки посилання на «усталену судову практику» в заяві про забезпечення позову було обґрунтовано заявником в контексті неможливості оскаржити наказ про мобілізацію, який є актом індивідуальної дії, і не підлягає оскарженню, оскільки є реалізованим.
Вказує, у разі задоволення даної позовної заяви, не можливо буде виконати рішення суду, якщо відповідач вчинить дії щодо мобілізації позивача, що виключає доцільність існування самого такого позову. У даному разі суд не надасть ефективного захисту потенційно порушеному праву позивача на відстрочку, що є неприпустимим. У наведених правовідносинах важливо знайти баланс між законним правом позивача на відстрочку від призову та публічним інтересом щодо забезпечення мобілізації в Україні. Однак, віднайти такий баланс можливо лише після розгляду судової справи про визнання дій протиправними та незаконними, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та прийняття по ній рішення, яке набере законної сили.
Зазначає, що обрання такого способу забезпечення позову є логічним, а не вжиття таких заходів призведе до істотного ускладнення в поновленні порушених прав ОСОБА_1 на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у разі задоволення позову.
Вжиття заходів забезпечення позову у запропонований спосіб, не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту, у разі задоволення позову. Водночас такий захід забезпечення позову відповідає положенням КАС України та не відноситься до переліку заборон щодо забезпечення позову, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням наведеного просить ухвалу суду першої інстанції з питань забезпечення позову скасувати та прийняти нову постанову, яким заяву про забезпечення позову задовольнити; визнати протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_4 ?єднаний районний територіальний центру територіальний центру комплектування та соціальної підтримки прийняти рішення, яким надати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) відстрочку від призову військову службу під час мобілізації на підставі абз. 3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, прийнятою з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.          
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у ній та просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Відповідач в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про дату судового засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4  звернувся до до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою від 12.08.2024 року, в якій просив надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно з п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку з тим, що  має в шлюбі з ОСОБА_5 на утриманні чотирьох дітей, в т.ч. трьох синів дружини від її попереднього шлюбу; його сім?я має статус багатодітної. Шлюб позивача з ОСОБА_5 , зареєстровано 13.05.2022. Заявник стверджує, що ОСОБА_6 , батько ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , в березні 2022 року виїхав за межі України та ухиляється від виконання батьківських обов?язків, тому заявник добровільно взяв на себе обов?язок утримання неповнолітніх дітей його дружини, що виховуються однією сім?єю з рідним сином заявника ОСОБА_7 , він оплачує їх навчання, лікування, харчування, відпочинок.
02.09.2024р. ОСОБА_1 отримав поштою Повідомлення № 13 від 15.08.2024 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 (відокремленого відділу територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ розвідувального органу України) розглянуто його та підтвердні документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абзацу(за наявності) - пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». За результатами розгляду повідомляється, що протоколом від 15 серпня 2024 р. №11 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомляє, що заявник підлягаєте призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Причини відмови: не підтверджено факт утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 . Роз?яснено, що рішення комісії може бути оскаржене у судовому порядку. 
Суд першої інстанції  в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив з тих підстав, що позивач не долучив до заяви про забезпечення позову заяву та копії документів, яким ним були подані до відповідача; не навів ознак очевидної протиправності рішення суб`єкта владних повноважень;  не надав суду належних та достатніх доказів того, що існує будь-яка загроза його охоронюваним законом правам та не назвав прав, які планує захищати у судовому порядку, адже призов особи на військову службу за мобілізацією є виконанням особою конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а відстрочка від призову є відтермінуванням виконання цього обов`язку (за наявності визначених законом підстав), а не «правом» особи та не додав до заяви доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_4 вживає заходів передбачених законом для призову заявника на військову службу за мобілізацією.  
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального  та процесуального права,  обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Так, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 квітня 2019 року у справі №826/16334/18, від 30 вересня 2019 року у справі №1840/3517/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №260/1499/18, від 17 червня 2020 року №380/930/20.
Згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта, його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Колегія суддів зазначає, що позивач до клопотання про забезпечення позову не додав належних, допустимих доказів на підтвердження факту, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити подальше виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. 
В матеріалах справи також відсутні докази, які свідчать про очевидні ознаки протиправності оспорюваного рішення та порушення прав, свобод та інтересів товариства.
Крім цього, суд першої інстанції вірно зазначив, що призов особи на військову службу за мобілізацією є виконанням особою конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а відстрочка від призову є відтермінуванням виконання цього обов`язку (за наявності визначених законом підстав), а не «правом» особи.
Також колегія суддів вказує на те, що предметом позову у даній справі є протиправність  дій та рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 №11 від 15.08.2024 про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та зобов`язання надати відстрочку, тобто рішення про призов ОСОБА_1 за мобілізацією не прийнято.
Дослідивши подану позивачем заяву про забезпечення позову та обґрунтування такого забезпечення позову,  суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що  застосування такого заходу забезпечення позову, як заборона ІНФОРМАЦІЯ_5 в особі його посадових осіб вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на військову служу під час мобілізації, на особливий період свідчить про непропорційність та неспівмірність такого заходу забезпечення позову з урахуванням предмету оскарження у даному позові.
Таким чином, позивачем не наведено істотних обставин, належним чином не обґрунтовано та не подано разом із заявою про забезпечення позову, доказів на підтвердження того, що до ухвалення рішення в адміністративній справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі, а також  доказів, які б свідчили про очевидну протиправність рішення відповідача.                                                  
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
За правилами ст.139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Півень Олександра Миколайовича  - залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у справі №380/19558/24 про відмову в забезпеченні позову  -  без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. І. Мікула	
Повне судове рішення складено  24.01.25