Справа № 461/9908/23                         Головуючий у 1 інстанції: Юрків О. Р. 
Провадження № 22-ц/811/2607/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Псярук О.В.
за участю: ОСОБА_1 та його представника – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , представника Львівської міської ради –
Павлової З.П., представника Управління комунальної власності
ДЕР Львівської міської ради – Заяць Б.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2024 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування з приватної власності у комунальну власність нежитлового приміщення,
ВСТАНОВИЛА:
Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,про витребування з приватної у комунальну власність нежитлового приміщення загальною площею 24,9 кв.м по АДРЕСА_1 , яке входить до складу об`єкта нерухомого майна – квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 375631746101) з відкриттям нового розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позов обґрунтований тим, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради на підставі рішення Галицького /Ленінського/ райвиконкому № 222 від 14.04.1987. Запис про право комунальної власності на будинок було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 13.01.2011, реєстраційний номер нерухомого майна: 32628685. В підвалі даного будинку знаходяться нежитлові приміщення комунальної власності загальною площею 24,9 кв. м (з індексами приміщень XIII, XIV, XV, XVI відповідно до даних технічного паспорта ЛОДК БТІ та ЕО від 08.08.2005), які неодноразово були об`єктом договорів оренди між Управлінням комунальної власності та ЛКП «Снопківське». На день звернення до суду з цим позовом в Управлінні комунальної власності обліковується договір оренди нерухомого майна від 08.10.2015 № Г-9852- 15, укладений з ЛКП «Снопківське», на вказані нежитлові приміщення, термін дії договору - до 07.10.2018. Проте приміщення за актом приймання-передачі в належному стані не повернуті. Листом № 4-3101-4292 від 30.03.2023 ЛКП «Княже місто» (до якого приєднується ЛКП «Снопківське» відповідно до ухвали ЛМР від 10.10.2019 № 5635) повідомило Управління комунальної власності, що дані приміщення (об`єкт оренди) знаходяться у приватній власності квартири АДРЕСА_2 з 2014 року. 
З цієї інформації, яка міститься в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також у реєстраційній справі на квартиру АДРЕСА_2 встановлено, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано у 2014 році на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 від 03.06.2014, проте до державного реєстру завантажено лише свідоцтво про право власності на квартиру від 20.01.1997 № Г-12356, з якого не можливо встановити площу квартири, в тому числі площу підвалу. В реєстраційній справі на квартиру АДРЕСА_2 міститься Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_4 з розподілом на дві окремі квартири з приєнанням підвального приміщення (квартира АДРЕСА_2 ), в якій зазначено площу квартири АДРЕСА_2 , яка складає 52,6 кв.м. При порівнянні технічних паспортів від 08.08.2005 (за яким ідентифіковано об`єкт оренди у договорі оренди від 08.10.2015 №Г-9852-15) та від 23.04.2014 (за яким ідентифікована квартира АДРЕСА_2 ), можна дійти висновку, що об`єкт оренди повністю входить до складу квартири АДРЕСА_2 .
До державного реєстру завантажено документ Галицької районної адміністрації від 20.03.2014 № 126, яким затверджено висновок міжвідомчої комісії про відповідність утворених після розділу та перепланованих квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 погодженим проектним пропозиціям та вимогам розпорядження районної адміністрації від 20.03.2014 № 127 «Про розділ квартири АДРЕСА_4 на дві окремі квартири АДРЕСА_5 і АДРЕСА_2 ». На підставі цього документа в подальшому було видано свідоцтво на права власності на кв. АДРЕСА_2 . Однак, Галицька районна адміністрація повідомила листом №4-31-9218 від 10.07.2023, що згідно журналу реєстрації розпоряджень з основної діяльності за 2014 рік, розпорядження №126 та №127 від 20.03.2014 щодо розділу та перепланування квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 районною адміністрацією не видавались.
З огляду на вказане, позивач вважає, що приміщення комунальної власності пл. 24,9 кв.м, незаконно вибули з комунальної власності та увійшли в склад квартири АДРЕСА_6 та були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 28.05.2014 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . В подальшому на підставі договору купівлі - продажу №3220 від 19.07.2021 право власності на кв. №1 пл. 52,6 кв.м (в складі якої перебувають спірні нежитлові приміщення комунальної власності пл. 24,9 кв.м) набуто ОСОБА_1 .
Зазначає, що оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Львівською міською радою не приймалось жодних рішень про передачу нежитлових приміщень площею 24,9 кв.м, яке є предметом спору в даній справі, у власність ОСОБА_1 або будь - яким іншим особам.
Враховуючи наведене, просить задовольнити позов. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.07.2024 поновлено Львівській міській раді строк на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування з приватної у комунальну власність нежитлового приміщення.
У задоволенні позову Львівської міської ради відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що розглядаючи заяву про застосування строків позовної давності у даній справі, суд повинен був дослідити можливість позивача дізнатися «про порушення свого права» під час укладення договору оренди спірного підвалу, а саме в період з 08.10.2015 по 14.10.2015 під час складання акта приймання - передачі, а також встановити чи існували об`єктивні обставини, які б перешкоджали позивачу дізнатися про відсутність на момент укладення договору оренди № 9 852-15 - об`єкта оренди. Однак, суд зазначені обставини не дослідив, а послався на лист Управління комунальної власності від 14.07.2023 № 4-2302-30798, яким Управління комунальної власності проінформувало юридичний департамент про можливі факти неправомірного вибуття нежитлових приміщень під індексами XIII, XIV, XV, XVI, загальною площею 24,9 кв. м, за адресою:  АДРЕСА_1 . Крім цього зазначив, що на Львівську міську раду не покладено обов`язок постійно вивчати відомості, внесені в Державний реєстр речових прав стосовно численних об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Львова.На думку відповідача посилання суду на лист структурного підрозділу ЛМР є безпідставним, таких листів структурний підрозділ може написати безліч і в будь-який час, таким чином поновлюючи будь-які строки. При цьому, укладення договорів оренди комунального майна з перевіркою реального стану об`єктів нерухомості так і їх юридичного статусу є обов`язком ЛМР, як управителя майном територіальної громади. Суд також не дав правової оцінки на предмет застосування строку позовної давності факту надання структурним підрозділом ЛМР - Галицькою районною адміністрацією 20.03.2014 дозволу третім особам у даній справі на розділ і перепланування їх квартири АДРЕСА_5 , до якої належав спірний підвал - на дві окремі, з приєднанням підвалу до квартири АДРЕСА_2 . За таких обставин позивач не міг не знати про вибуття підвалу з його власності ще в 2014 році. Враховуючи, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Тому, якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Просить скасувати рішення суду в частині поновлення Львівській міській раді строку на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування з приватної у комунальну власність нежитлового приміщення. В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, те що Галицька районна адміністрація повідомила управління комунальної власності листом №4-31-9218 від 10.07.2023, про те, що згідно журналу реєстрації розпоряджень з основної діяльності за 2014 рік, розпорядження №126 та №127 від 20.03.2014 щодо розділу та перепланування квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 районною адміністрацією не видавались. Відтак, незаконно, без правових на те підстав приміщення комунальної власності пл. 24,9 кв.м, вибули з комунальної власності та увійшли в склад квартири АДРЕСА_7 та були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 28.05.2014 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Після чого, на підставі договору купівлі - продажу № 3220 від 19.07.2021 кв. №1 пл. 52,6 кв.м (в складі якої перебувають спірні нежитлові приміщення комунальної власності пл. 24,9 кв.м) право власності було набуто ОСОБА_1 , який є власником станом на сьогодні. Таким чином, право власності на майно було набуте на підставі неіснуючих документів, реєстрація права власності проведена державним реєстратором на підставі документів, які Галицька районна адміністрація, чи будь-який інший уповноважений орган не приймали. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Вищевикладене свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника - територіальної громади м. Львова поза його волею, що є підставою, відповідно до статей 387, 388 ЦК України.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Рішення суду оскаржило Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що Львівською міською радою не приймалось жодних рішень про передачу нежитлових приміщень, площею 24,9 кв.м, які є предметом спору в даній справі, у власність ОСОБА_1 або будь-яким іншим особам. Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради як орган уповноважений управляти майном громади, не передавали майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом, а відтак, таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що у свою чергу, є підставою відповідно до ст. 388 ЦК України, для витребування цього майна на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник – Горбай Р.С., Устинова О.Д. підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечили проти задоволення скарг Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.
Представник Львівської міської ради – Павлова З.П., представник Управління комунальної власності ДЕР Львівської міської ради – Заяць Б.Р. підтримали апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, проти задоволення скарги ОСОБА_1 – заперечили. 
Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги слід задовольнити частково з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.
Суд встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради на підставі рішення Галицького /Ленінського/ райвиконкому № 222 від 14.04.1987. Запис про право комунальної власності на будинок було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 13.01.2011, реєстраційний номер нерухомого майна: 32628685.
В підвалі даного будинку знаходились нежитлові приміщення комунальної власності загальною площею 24,9 кв. м (з індексами приміщень XIII, XIV, XV, XVI відповідно до даних технічного паспорта ЛОДК БТІ та ЕО від 08.08.2005).
Відповідно до договору оренди нерухомого майна від 08.10.2015 № Г-9852- 15 вказані нежитлові приміщення передані в оренду ЛКП «Снопківське»; термін дії договору - до 07.10.2018.
Листом № 4-3101-4292 від 30.03.2023 ЛКП «Княже місто» (до якого приєдналося ЛКП «Снопківське» відповідно до ухвали Львівської міської ради від 10.10.2019 № 5635) повідомило Управління комунальної власності, що дані приміщення (об`єкт оренди) знаходяться у приватній власності квартири АДРЕСА_2 з 2014 року.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно квартири АДРЕСА_3 , а також інформації, що міститься у реєстраційній справі на квартиру АДРЕСА_2 встановлено, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано у 2014 році на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 від 03.06.2014, проте до державного реєстру завантажено лише свідоцтво про право власності на квартиру від 20.01.1997 № Г-12356, з якого не можливо встановити площу квартири, в тому числі площу підвалу / а. с. 22-24, 25/.
В реєстраційній справі на квартиру АДРЕСА_2 міститься декларація про готовність об`єкта до експлуатації, внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_4 з розподілом на дві окремі квартири з приєднанням підвального приміщення (квартира АДРЕСА_2 ), в якій зазначено площу квартири АДРЕСА_2 – 52,6 кв.м.
З інформації, яка наявна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою було подано свідоцтво про право власності, серія та номер: 22494671 від 03.06.2014, видавник: реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, однак такий документ відсутній у реєстраційній справі, там знаходиться лише свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 20.01.1997.
В реєстраційні справі на кв. АДРЕСА_4 няавне свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 20.01.1997 на квартиру загальною площею 108,10 кв.м. та комора в підвалі площею 2,5, власниками якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
В реєстраційній справі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_2 міститься свідоцтво про право власності з таким самим номером та серією.
02.03.2005 ЛКП «Снопківське» видало ОСОБА_4 довідку № 703 про те, що за наймачем закріплена комора в підвалі площею 25кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки №725 від 09.03.2005 про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 закріплена комора площею 25 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .
Згідно з актом обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_4 складеного ЛКП «Снопківське» під житловою кімнатою площею 22,6 кв.м знаходиться комора 24.9 кв.м., висота приміщення комори 2.5 м.
Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №127 від 20.03.2014 про розподіл квартири АДРЕСА_4 на дві окремі квартири затверджено висновок міжвідомчої комісії від 12.03.2014 та надано дозвіл ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ОСОБА_5 здійснити розділ та перепланування квартири АДРЕСА_4 на дві окремі квартири згідно проектними пропозиціями. Квартирі, розташованій на першому поверсі, залишено номер 2, а квартирі, розташованій в підвальному поверсі, присвоєно № 1.
21.05.2014 власниками квартири до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області подана декларація на початок виконання будівельних робіт, а 27.05.2014 подана декларація про готовність об`єкта до експлуатації. Львівським БТІ та ЕО проведено інвентаризацію квартир та виготовлено технічні паспорти.
03.06.2014 Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції видані свідоцтва на право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 52,6 кв.м.) - індексний номер 22494671, на квартиру АДРЕСА_5 (загальна площа - 77,9 кв.м.) - індексний номер 22490510.
Право власності на новостворені квартири було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що видані витяги № 22495008 та № 22490976.
19.07.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. Загальна площа квартири складає 52,6 кв. м., з них житлова площа 22,5 кв. та кухня. Квартира розташована в підвалі та на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку. 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач покликався на те, що з листа Галицької районної адміністрації Львівсської міської ради № 4-31-9218 від 10.07.2023 вбачається, що розпорядження № 126 та № 127 від 20.03.2014 щодо розділу та перепланування квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 районною адміністрацією Львівської міської ради не видавались, тому приміщення комунальної власності пл. 24,9 кв. м вибули з комунальної власності та увійшли в склад квартири АДРЕСА_2 пл. 52,6 кв. м на АДРЕСА_1 поза волею власника, що є підставою для витребування таких відповідно до статей 387, 388 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності позовних вимог Львівської міської ради.
Однак колегія суддів з цим висновком районного суду погодитись не може з таких підстав. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.
Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
З листа Галицької районної адміністрації №4-31-9218 від 10.07.2023, вбачається, що згідно з журналом реєстрації розпоряджень з основної діяльності за 2014 рік, розпорядження №126 та №127 від 20.03.2014 щодо розділу та перепланування квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 районною адміністрацією не видавались.
Львівська міська рада, як дійсний власник спірних нежитлових приміщень, та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як орган уповноважений управляти майном громади, не передавали майнові права на спірне майно шляхом приватизації або іншого відчуження.
Вищенаведене свідчить про те, що спірне майно вибуло з володіння власника – територіальної громади м. Львова поза його волею, що є підставою, відповідно до статей 387 388 ЦК України, для витребування такого майна у набувача, тому позовні вимоги Львівської міської ради є обґрунтованими. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, у чинному законодавстві не наведено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк (постанова Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №359/4206/19)
Поновлюючи Львівській міській раді строк на звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу стало відомо про порушення його права з листа Управління комунальної власності від 14.07.2023 № 4-2302-30798, яким Управління комунальної власності проінформувало юридичний департамент про можливі факти неправомірного вибуття нежитлових приміщень під індексами XIII, XIV, XV, XVI, загальною площею 24,9 кв. м, за адресою: м. Львів, вул. Кубійовича, 19. 
Однак, суд не звернув увагу на те, що спірне нежитлове приміщення передано в оренду ЛКП «Снопківське» відповідно до Договору оренди № Г-9852-15 від 08.10.2015.
Пунктами 3.3 та 3.5 Договору оренди передбачено, що при передачі об`єкта оренди складається акт приймання-передачі та об`єкт оренди вважається переданим з моменту підписання акту приймання-передачі. 
Отже, позивач при здійсненні приймання-передачі об`єкта оренди міг і зобов`язаний був перевірити, в якому стані знаходиться підвальне приміщення, та відповідно, мав об`єктивну можливість дізнатися про реконструкцію квартири АДРЕСА_4 з приєднанням спірного нежитлового приміщення.
Договір оренди укладено до 07.10.2018, доказів продовження його дії матеріали справи не містять. Відповідно, враховуючи вимоги п. 9.4, 9.5 Договору оренди, при передачі об`єкта оренди сторони повинні були скласти акт приймання-передачі. 
З огляду на вказане, колегія судді погоджується із доводами відповідача ОСОБА_1 про те, що Львівська міська рада могла і повинна була дізнатися про те, що спірне нежитлове приміщення вибуло з її власності, під час укладання договору оренди.
Відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про застосування спливу позовної давності.
Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення суду слід скасувати та постановити нову постанову про відмову у задоволенні позову Львівської міської ради за пропуском позовної давності.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2024 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування з приватної у комунальну власність нежитлового приміщення – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 14.02.2025

Головуючий                
                                       
Судді