Номер провадження: 22-ц/813/882/25 
Справа № 185/3410/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 23 жовтня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулось до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 59040 грн. та судових витрат у розмірі 10684 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», було укладено електронний Договір №4502395 про надання споживчого кредиту у розмірі 18000 грн. строком на 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання шляхом перерахування коштів у розмірі 18000 грн. на картковий рахунок відповідача. 19.09.2021 року відповідач свої зобов`язання не виконав, тому договір було автоматично пролонговано. 25.05.2022 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» уклали договір факторингу, за яким позивач отримав право вимоги до відповідача у розмірі 59040 грн.: 18000 грн. - тіло кредиту та 41040 грн. - нараховані проценти.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.03.2023 року справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» суму заборгованості за кредитним договором №4502395 від 22.07.2021 року у розмірі 59040 грн., судові витрати у розмірі 5684 грн.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: відповідачку не було належним чином сповіщено про час та місце розгляду справи; на час ухвалення заочного рішення у м. Одеса було оголошено повітряну тривогу; суддя не дав можливості ОСОБА_1 подати відзив на позовну заяву; у матеріалах справи відсутні докази пролонгації кредитного договору.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що 22.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №4502395 про надання споживчого кредиту, згідно якого сума кредиту становить 18000 грн., строк кредиту - 30 днів, стандартна процента ставка - 1,90% в день, знижена процентна ставка - 0,95% в день (а.с.11-13).
Додатково ОСОБА_1 , за допомогою одноразового ідентифікатора, 22.07.2021 року підписала паспорт споживчого кредиту (а.с.14-15).
Згідно довідки ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 06.06.2022 року, товариством повідомлено про успішний переказ коштів у розмірі 18000 грн. на номер карти: НОМЕР_1 (а.с.16).
25.05.2022 року ТОВ «Авентус Україна» відступило право вимоги до боржника ОСОБА_1 ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», про що свідчить договір факторингу №25-05/2022 від 25.05.2022 року та витяг з реєстру боржників від 25.05.2022 року (а.с.17-18, 22).
Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідачку шляхом направлення відповідного повідомлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену ОСОБА_1 при укладенні Кредитного договору. 
З картки обліку договору вбачається, що за період з 22.07.2021 року по 20.08.2021 року за договором застосовувалася знижена процента ставка у розмірі 171 грн. за день прострочення, а з 21.08.2021 року по 18.12.2021 року включно - стандартна, 342 грн. за день прострочення. Розмір заборгованості ОСОБА_1 з 22.07.2021 року по 19.12.2021 року склав 59040 грн. 20.08.2021 року в рахунок сплати процентів ОСОБА_1 було сплачено 5130 грн. (а.с. 23-24).
Внесення коштів у розмірі 5130 грн. є доказом того, що ОСОБА_1 визнала отримання кредитних коштів та зобов`язана була їх повернути зі сплатою відсотків.
Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 року.
Матеріалами справи встановлено та не спростовано відповідачкою, що 22.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», було укладено електронний договір №4502395 про надання споживчого кредиту, згідно якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 18000,00 грн. 
Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до 4 розділу договору №4502395 від 22.07.2021 року визначено, що строк кредиту може бути продовжено:
- за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4 Договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп. 4.2 (пп. 4.2.1-4.2.4) Договору; або
- в порядку авто пролонгації на кількість днів та відповідно до умов визначених в п.4.3 (пп. 4.3.1 - 4.3.2) Договору.
Пунктом 4.2.2 Кредитного договору визначено, що пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку Товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач, здійснюючи вказаний платіж, не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із вказаних нижче способів:
- перед здійсненням платежу здійснити в Особистому кабінеті дії, що направлені на часткове повернення заборгованості за кредитом, а саме натиснути в Особистому кабінеті в Розділі «Мої кредити» клавішу «внести платіж» в меню «Часткове погашення кредиту»; або
- протягом 24 годин з моменту внесення платежу направити на поштову скриньку Товариства (в тому числі з використанням сервісу направлення повідомлень Товариству, що розміщений на Веб-сайті в Розділі «Зворотній зв`язок» вибравши категорію звернення «Часткове погашення без пролонгації») повідомлення про необхідність зарахування такого платежу в часткове погашення заборгованості за кредитом, з обов`язковою вказівкою в такому повідомленні номеру та дати цього Договору та суми здійсненого платежу. В іншому разі здійснений позивачем платіж буде розцінений Товариством як пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом.
22.07.2021 року відповідачу було надано кредит в сумі 18000,00 грн. строком на 27 днів за зниженою процентною ставкою 0,95% в день.
20.08.2021 року в рахунок сплати процентів ОСОБА_1 було сплачено 5130 грн., у зв`язку з чим, у відповідності до п. 1.4 та п. 4.2 Кредитного договору, відбулося продовження строку кредиту, ще на 27 днів (до 15.09.2021 року) з стандартною процентною ставкою - 1,90% в день.
15.09.2021 року відповідачка свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації a строк строку дії Кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3., договір було автопролонговано, користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль (до 13.12.2021 року).
У випадку, якщо ОСОБА_1 не бажала продовжувати строк користування кредитом, вона зобов`язана була вчинити одну з дій, які визначені п.4.2.2 договору, оскільки в іншому разі здійснений позивачем платіж буде розцінений товариством як пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом, а тому строк користування кредитом було пролонговано товариством ще на 30 днів.
Порядок автопролонгації строку кредиту визначає, що сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп.4.2.2.-4.2.4 Договору. Тобто, в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (п.4.3.1 Договору)
Так, останнім днем дії кредитного договору був 13.12.2021 рік, проте відповідач не здійснив оплату за кредитним договором ні по прострочених зобов`язаннях по процентах, ні по прострочених зобов`язаннях по кредиту, тому, враховуючи п.4.3.1 договору, строк користування кредитом було автопролонговано на 90 календарних днів поспіль (максимальний термін автопролонгації), тобто до 24.05.2022 року включно, оскільки у споживача на дату закінчення строку кредиту наявна заборгованість за кредитом. Крім того, відповідно до картки обліку договору щодо боржника ОСОБА_2 вбачається, що товариство не здійснювало жодних додаткових нарахувань після 18.12.2021 року.
Виходячи з вищевказаного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками є належним чином доведеними та такими, що підлягали задоволенню у розмірі 59040 грн. 
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про що нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, збільшення відсоткової ставки, є необгрунтованими та спростовуються вищевказаними положеннями кредитного договору про зменшену та базову відсоткові ставки, можливість пролонгації договору.
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 не спростовує факт укладення нею кредитного договору №4502395 від 22.07.2021 року. Колегія суддів також приймає до уваги, що відповідач здійснювала сплату відсотків за кредитним договором.
Крім того, на спростування розрахунку позивача відповідачка свого розрахунку не представила.
Щодо витрат позивача на надання професійної правничої допомоги.
Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.07.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою М.В. було укладено договір №07/07-2022 про надання правничої допомоги (а.с.31).
Згідно звіту про надання правової допомоги від 28.02.2023 року - збір та аналіз документів, складення позову та подання позову до суду, зайняло у адвоката 8 годин та оцінено у розмірі 8000 грн. (а.с.32).
Платіжним дорученням №342 від 28.02.2023 року підтверджується оплата правової допомоги у розмірі 8000 грн. (а.с.34).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Тому, враховуючи складність справи та обґрунтованість позовних вимог, суд обґрунтовано вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. 
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» підлягали задоволенню.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що відповідачку не було належним чином сповіщено про час та місце розгляду справи є безпідставними, та спростовуються тим, що 18.10.2023 року від представника позивача до суду була подана заява про розгляд справи в режимі відеоконференції, що свідчить про обізнаність представника Рижої Д.І. про час та день судового засідання.
Крім того, у апеляційній скарзі представник апелянта посилається на те, що 18.10.2023 року ОСОБА_1 не була на зв`язку по ВКЗ по причині оголошення повітряної тривоги, що також є підтвердженням обізнаності відповідачки про час та день судового засідання.
Доводи апеляційної скарги про те, що на час ухвалення заочного рішення у м. Одеса було оголошено повітряну тривогу, також є необгрунтованими, оскільки дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, тобто, участь у судовому засіданні у справі є правом, а не обов`язком сторони, що свідчить про відсутність факту порушення прав відповідачки.
Аналогічно безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суддя не дав можливості ОСОБА_1 подати відзив на позовну заяву, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримала доступ до електронної справи 30.05.2023 року на підставі її клопотання від 27.05.2023 року. Однак, більше як чотири місця знаходження справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 не подала до суду відзив на позовну заяву.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 13 січня 2025 року.
                                       
Судді Одеського
апеляційного суду                                                С.О. Погорєлова

       А.П. Заїкін

       О.М. Таварткіладзе