Номер провадження: 22-ц/813/1754/24 
Справа № 509/3741/22
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2024 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Квартирно -експлуатаційний відділ міста Одеси
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу Одеського квартирно - експлуатаційного управління
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року
у цивільній справі за позовом Квартирно - експлуатаційного відділу міста Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні приміщення шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року до Овідіопольського райсуду Одеської області надійшов вищевказаний позов. Предметом позову є правовідносини, щодо нерухомого майна, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 21 серпня 2022 року будучи належним користувачем квартири: АДРЕСА_1 згідно протоколу № 12 житлової комісії в/ч НОМЕР_1 відповідач ОСОБА_1 , як військовослужбовець, був поставлений на квартирний облік та була виділена спірна квартира, як службова, разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми. 
З 10 лютого 2016 року по теперішній час відповідач ОСОБА_1 будучі військовослужбовцем проходить службу в іншій частині, у місті Вінниця. Шлюб між відповідачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 був розірваний. Відповідачка ОСОБА_3 не є військовослужбовцем ЗСУ та не має трудових відносин з МО України. Відповідач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_2 є повнолітніми.
Відповідачі безпідставно проживають у спірній квартирі, а тому позивач просить суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року вирішено в задоволенні позову Квартирно - експлуатаційного відділу міста Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні приміщення шляхом виселення — відмовити. 

Рішення суду вмотивовано тим, що позивач не надав суду належні та допустимі докази відповідно до ст. ст. 77, 78 ЦПК України, хто саме проживає у спірній квартирі. Проживання у житловому приміщенні та реєстрація за місцем проживання є різні терміни в рамках застосування правовідносин, які регулюються цивільним законодавством. І як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира перебуває у розпорядженні, володінні та користування у МО України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, начальник Одеського квартирно — експлуатаційного управління полковник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, та на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2023 року — скасувати, та стягнути з відповідача на користь Квартирно — експлуатаційного відділу м. Одеси судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 2684 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що підполковник ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та з 10.02.2016 року по теперішній час проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з особової справи про проходження військової служби від 19 липня 2022 року № 350/160/168, а в службовому житловому приміщенні після розірвання шлюбу продовжують проживати колишня дружина та двоє повнолітніх дітей зазначеного військовослужбовця. Колишня дружина військовослужбовця не є військовослужбовцем та не має ніякого відношення до Міністерства оборони України, в черзі на отримання житла не перебуває, і враховуючи ту обставину, що її колишній чоловік проходить військову службу в іншому гарнізоні ( АДРЕСА_2 ), то відповідачі повинні звільнити займане житлове приміщення — у зв`язку із втратою права користування займаним житлом. Наголошується, що члени сім`ї військовослужбовця самостійного права на житлове приміщення не набувають.
В скарзі звертається увага на те, що відповідно до Витягу з протоколу засідання об`єднаної житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , 297 коо, кафедри військової підготовки ОДЕУ, ДП “Украерорух” № 1 від 14 січня 2022 року було запропоновано військовослужбовців які проходять військову службу в іншому гарнізоні зняти з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 та було постановлено зняти підполковника ОСОБА_1 з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 складом родини 3 (три) особи в зв`язку з проходженням військової служби в іншому гарнізоні АДРЕСА_2 , що було затверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.01.2022 року “Про затвердження рішення об`єднаної житлової комісії ”.
Підсумовуючи викладене в скарзі зазначено, що перебуваючи в службовому житловому приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі без будь-яких правових підстав, не маючи відношення до Збройних Сил України, утримуючи вищевказане житлове приміщення, не виконуючи вимоги про звільнення житлового приміщення порушують права на житло інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_3 , які проходять службу у ЗСУ та призводить до порушення прав КЕВ м. Одеса, як балансоутримувача даного житлового фонду Міністерства оборони України. 

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи

27.06.2023 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Одеського квартирно - експлуатаційного управління на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року , у цивільній справі за позовом Квартирно - експлуатаційного відділу міста Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні приміщення шляхом виселення.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 27.06.2023 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_5 , судді учасники колегії: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.07.2023 року за апеляційною скаргою Одеського квартирно - експлуатаційного управління поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.07.2023 року підготовка справи до апеляційного розгляду закінчено, справу призначено до розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 941/0/15-23 від 28.09.2023 року суддю ОСОБА_5 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2023 року по даній справі головуючим визначено суддю ОСОБА_8 .
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023 року для розгляду справи, до складу колегії визначено суддів Стахову Н.В., Коновалову В.А.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року зазначена справа прийнята до провадження та призначена до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Карташова О.Ю., суддів Коновалової В.А., Стахової Н.В.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_9 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2024 року до складу колегії визначено суддю Кострицького В.В.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

В судовому засіданні представник Одеського квартирно — експлуатаційного управління Негода Л.П. просила апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.
Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 адвокат Ткаченко Б.Р. в судовому засідання заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

12 серпня 2002 року житлової комісією в/ч НОМЕР_1 було прийнято рішення №12 про постановку на квартирний облік відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як військовослужбовця військовій частини, зі складом сім`ї: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_4 .
14 листопада 2008 року відповідачу згідно протоколу житлової комісії військової частини № НОМЕР_4 була виділена трьох кімнатна спірна службова квартира зі складом сім`ї, яка складає з чотирьох осіб.
02 липня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний.
14 січня 2022 року відповідач ОСОБА_1 , будучі підполковником, який проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 був знятий з квартирного обліку, рішенням житлової комісії військової частини було затверджено наказом № 8 від 14.01.2022 року. При проходженні служби у Вінницькому гарнізоні відповідач будучі підполковником ОСОБА_1 , не перебуває на обліку військовослужбовців, які потребують покращення житлових умов та житлом не забезпечувався.
У зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 добровільно усунула перешкоди в користуванні приміщенням, представником відповідача ОСОБА_1 подано клопотання про закриття справи відносно ОСОБА_3 .
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_11 про закриття провадження задоволено. Цивільне провадження за позовом Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси до ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення – закрито.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Згідно із ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Підстави для виселення в судовому порядку передбачені ст. ст. 109, 110, 114, 115, 116, 117 ЖК України, а що стосується службового житла, то правовідносини щодо виселення зі службового житлового приміщення врегульовані ст. ст. 124, 125 ЖК України, а також Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

Як було встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційною інстанцією, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 вселилася у квартиру у 2002 році на законних підставах, постійно там проживали, у 2020 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, у січні 2022 року ОСОБА_1 був знятий з квартирного обліку, але продовжує військову службу в АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 та їх спільні діти з ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_2 проживають у службовій квартирі та не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, то є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючи зв`язки з конкретним місцем проживання, і це є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Відповідачка ОСОБА_3 добровільно усунула перешкоди в користуванні приміщенням.
Діти ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_2 зареєстровані в житловому приміщенні за адресою — АДРЕСА_1 , та відповідно до вимог діючого законодавства, вони автоматично отримали право користування вказаним житловим приміщенням, а саме — квартирою за адресою АДРЕСА_1 .
Реєстрація місця проживання особи надає право користування приміщенням, у якому особа зареєстрована, наявність реєстрації місця проживання особи виключає задоволення вимог про виселення такої особи з приміщення, в якому вона зареєстрована. 
На час вирішення спору право відповідачів на користування спірною квартирою з будь-яких підстав (незаконне вселення, утрата права в зв`язку із не проживанням, тощо) незаконним не визнано.
Позивач, подавши позов про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, конкретно не вказав і не довів мету, яку він переслідує, співмірність та необхідність застосування такого заходу.
Заявлені вимоги позивача до відповідачів і позбавлення їх наданого житла, у даному випадку, є невиправданим втручанням у приватну сферу відповідачів, порушенням їх прав на повагу до приватного та сімейного життя і не відпадає принципу пропорційності та легітимній меті.
Враховуючи, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідачі втративши право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу матір`ю з військовослужбовцем та зняття з квартирного обліку самого військовослужбовця, то пропорційність цій меті виселення відповідачів, наявність в яких іншого житла суд не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані заперечення.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі № 761/4826/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.
Згідно із ч. ч. 1-2 ст. ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Серед іншого матеріали справи не містять належних та допустимих доказів які б підтверджували обґрунтованість позову.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Позбавлення відповідачів, які не мають іншого житла, права на житло покладає на останніх надмірний тягар.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси відсутні.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В.Кострицький