ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/244/25 Справа № 201/7236/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по оплаті чергових платежів та неустойки за Рамковим договором фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, пред`явленим до  ОСОБА_1 , на предмет стягнення з останнього на свою користь заборгованості по оплаті чергових платежів та неустойки за Рамковим договором фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року у загальному розмірі 118 422,74 грн, з яких: 101 892,72 грн — основного боргу, 12 827,94 грн — пеня, 949,30 грн — 3% річних, 2 752,78 грн — інфляційні збитки (а.с. 3-8), в обґрунтування якого посилається на те, що 23 листопада 2021 року між нею та ОСОБА_1 укладено Рамковий договір фінансового лізингу №23/11/21-1, за умовами якого вона (лізингодавець) передала на підставі акту приймання-передачі предмету лізингу у тимчасове володіння та користування відповідачу (лізингоодержувачу) автомобіль Ford Fusion VIN НОМЕР_1 , колір сірий, рік випуску 2014 р.
Проте, належного виконання за цим договором від відповідача не отримала. Відповідач в порушення умов договору не сплатив чергових платежів за лютий 2022р., березень 2022р., квітень 2022р. та травень 2022р., у зв`язку з чим, з метою захисту своїх інтересів як власника, позивачка (лізингодавець) 23 травня 2022 року повернула (вилучила) майно з фінансового лізингу шляхом укладання акту передачі предмета лізингу, яким сторони також підтвердили і наявну заборгованість лізингоодержувача перед лізингодавцем в частині несплати чергових щомісячних платежів в сумі 2787 доларів США. 
Крім того, за умовами даного акту лізингоодержувач зобов`язався сплатити заборгованість лізингодавцю зазначену в п. 2 цього акту суму до 01 липня 2022 року включно. 15 серпня 2022 року позивачем засобами поштового зв`язку надіслано відповідачу претензію щодо стягнення заборгованості по оплаті чергових платежів та неустойки за Рамковим договором фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року на загальну суму 115 492,50 грн. Однак, на момент пред`явлення позову вказана заборгованість відповідачем сплачена так і не була, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті чергових платежів та неустойки за Рамковим договором фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року - задоволено.
       Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  заборгованість по оплаті чергових платежів та неустойки за Рамковим договором фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року у розмірі 118 422,74 грн, з яких: 101892,72 грн - основний борг, 12827,94 грн, - пеня; 949,30 грн - 3 % річних, 2752,78 грн - інфляційні збитки.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1183, 23 грн (а.с. 52,53).
       Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено наявність між сторонами договірних відносин та невиконання відповідачем умов договору, тобто, відсутність оплати відповідачем чергових платежів за лютий 2022р., березень 2022р., квітень 2022р. та травень 2022р. за умовами Рамкового договору фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, у відповідності до Графіку погашення станом на вересень 2022 року становить 101892,72 грн, на яку позивачем за п. 7.9 договору нарахована пеня. Також суд першої інстанції вважав доведеним і стягнення 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, у відповідності до ст. 525, 526, 530, 611, 625, 629 ЦК України.    
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  у червні 2024 року подав апеляційну скаргу (а.с. 81-84), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був повідомлений про наявність судової справи належним чином та не був присутнім в судовому засіданні, що позбавило й        ого подати свої заперечення. Разом з цим зазначив, що акти, які ним підписувались про приймання-передачу предмета лізингу, містили лише інформацію стосовно автомобіля, його характеристики та дефектів, і не містили інформацію про суму заборгованості. Скаржник вважає, що рішення суду ухвалено за хибними доказами, наданими позивачем, та є незаконним.
Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на отримання своєчасної та повної оплати чергових платежів за лютий 2022р., березень 2022р., квітень 2022р. та травень 2022р. за умовами Рамкового договору фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року у загальному розмірі 101892,72 грн станом на вересень 2022 року разом зі штрафними санкціями, передбаченими ст. 625 ЦК України, у вигляді 3% річних у розмірі 949,30 грн, інфляційних втрат у розмірі 2752,78 грн та пені, згідно п. 7.9. договору, у розмірі 12827,94 грн, і таке право підлягає захисту на підставі ст. 525, 526, 530, 611, 625, 629 ЦК України. 
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2  є власником транспортного засобу: автомобіль марки «Ford», модель «Fusion», номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , рік випуску - 2014, колір сірий, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 28 серпня 2021 року (а.с. 15).
       23 листопада 2021 року між ОСОБА_2 (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено Рамковий договір фінансового лізингу №23/11/21-1, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язуєтья передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування лізингоодержувачу автомобіль Ford Fusion VIN НОМЕР_1 , колір сірий, рік випуску – 2014 р., а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього рамкового договору (а.с. 16-23).
       Згідно із п. 2.2 договору, предмет лізингу за Рамковим договором передається від лізингодавця лізингоодержувачу в момент підписання акту приймання передачі предмета лізингу.
       Відповідно до п. 3.1 договору, приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан предмета лізингу і відповідність предмета лізингу техніко-економічним показникам, встановленим лізингоодержувачем умовам і специфікаціям, та умовам рамкового договору.
       На виконання умов договору, 23 листопада 2021 року між сторонами складено та підписано акт приймання-передачі предмета лізингу, відповідно до якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у користування транспортний засіб - Ford Fusion VIN НОМЕР_1 , колір сірий, рік випуску – 2014 року (а.с.28).
       Відповідно до п. 6.1 договору, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі щодо предмету ізингу, а також вартість послуг за організацію фінансування, відповідно до цього рамкового договору, відповідного протоколу лізингу та графіку наведеного у такому протоколі лізингу, кожен з яких є невід`ємною частиною цього рамкового договору. Всі такі платежі виконуються у розмірі та у дату платежу, а також у спосіб та на умовах, вказаних для відповідного платежу у рамковому договорі, відповідному протоколі лізингу, відповідному графіку, рахунках виставлених лізингодавцем та інших документах лізингу, в залежності від випадку, та з урахування змін, що можуть відбуватись відповідно до положень документів лізингу.
       Також, на виконання умов договору, 23 листопада 2021 року між сторонами укладено протокол («Графік платежів») до Рамкового договору фінансового лізингу №23/11/21-1 (а.с. 23зв.)
ОСОБА_1 в порушення умов договору не сплатив чергових платежів за лютий 2022р., березень 2022р., квітень 2022р. та травень 2022р.
       У зв`язку з невиконанням умов договору, 23 травня 2022 року між сторонами укладено акт передачі предмета лізингу до Рамкового договору фінансового лізингу №23/11/21-1, відповідно до якого сторони лізингоодержувач передав, а лізингодавець прийняв предмет лізингу - транспортний засіб: автомобіль марки «Ford Fusion» VIN № НОМЕР_1 , колір - сірий, рік випуску – 2014 року (а.с.29).
       При цьому, у складеному акті відповідач підтвердив наявну заборгованість перед лізингодавцем в частині несплати чергових щомісячних платежів у розмірі 2787 доларів США та зобов`язався сплатити заборгованість лізингодавцю зазначену в п.2. цього акту до 01 липня 2022 року включно.
       Враховуючи, що відповідач до зазначеної сторонами дати платежі не сплатив, 15 серпня 2022 року позивач засобами поштового зв`язку надіслала відповідачу претензію щодо стягнення заборгованості по оплаті чергових платежів та неустойки за Рамковим договором фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року на загальну суму 115 492,50 грн (а.с. 30-34).
       Однак останній зобов`язання за укладеним договором та актом не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, що порушує майнові права позивача.
Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг`передбачено, що лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються:1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором.
       Відповідно дост. 651 ЦК Україниу разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
       Згідно ізст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання припиняються.
       Відповідно до ч.4, 7-8ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг`після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса:1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів; 2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом. Лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору, неустойку (штраф, пеню), документально підтверджені витрати, у тому числі на оплату ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства, у тому числі витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом. Відмова від договору фінансового лізингу та його розірвання є підставою для припинення договорів про надання послуг, що були визначені таким договором фінансового лізингу як обов`язкові для отримання об`єкта фінансового лізингу та укладені лізингодавцем або лізингоодержувачем. Лізингодавець або третя сторона зобов`язані повернути лізингоодержувачу кошти, сплачені ним за такі послуги, не пізніше 14 календарних днів з дня надсилання письмового повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу, якщо такі послуги не були фактично надані до дня відмови лізингоодержувача від договору фінансового лізингу у порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до ст.ст. 629, 525, 526 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.
       Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені).
       Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
       Пунктом 6.17. договору передбачено, що за порушення обов`язку зі своєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених рамковим договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення, нарахованої на суму непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані лізингоодержувачем лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування даної пені за прострочення сплати платежів, передбачених даним рамковим договором та/або чинним законодавством України, припиняється через вісімнадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися. Сплата пені не звільняє лізингоодержувача від обов`язків за даним рамковим договором.
       Відповідно до п.7.9 договору, строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штраф, пеня), встановлюється у 3 (три) роки на підставі ст. 259 Цивільного кодексу України.
       Колегія судів відзначає, що доводи скаржника про те, що при підписанні актів передачі автомобіля сума заборгованості визначена позивачем не була, не відповідають дійсним обставинам справи та наданим письмовим доказам у справі, адже п.2 Акту передачі предмету лізингу до Рамкового договору фінансового лізингу №23/11/21-1 від 23 листопада 2021 року вказана саме така сума боргу, який виник за період з лютого по травень включно 2022 року, що підписав відповідача особисто. При цьому відповідач не заперечує, що такий Акт був ним особисто підписаний. Тому колегія суддів не може взяти такі доводи скаржника до уваги, оскільки не спростовують висновків та встановлених обставин судом першої інстанції, з чим повністю погоджується колегія суддів.
       Також правомірно задоволено судом першої інстанції і нарахування штрафних санкцій позивачем, що відповідає умовам договору та вимогам ст. 625 ЦК України, а скаржником це не спростовано.
       Крім цього, колегія суддів також не бере до уваги доводи скаржника про те, що він не був обізнаний про розгляд даної справи судом першої інстанції, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, на адресу відповідача двічі відправлялись листи з позовною заявою і додатками до неї та ухвала про відкриття провадження, однак, конверти повернулись на адресу суду неотриманими. Тому, у відповідності до ст. 190, 272 ЦПК України, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак на подання відзиву чи будь-яких доказів чи клопотань не скористався, як це передбачає ст. 178 ЦПК України.
       Колегія суддів відзначає, що аналогічна ситуація з неотриманням відповідачем листів від суду апеляційної інстанції також відбулась і при розгляді його апеляційної скарги. Відповідач ухиляється від отримання поштових листів, які повертаються з відміткою пошти “за закінченням терміну зберігання” (а.с.94, 100, 109).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, застосувавши норми матеріального права, які такі правовідносини регулюються, а також в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін у справі, обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2023 року  — залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича 
       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна