ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" грудня 2024 р.           Справа№ 910/3314/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Алданової  С.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Державної казначейської служби України 
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 (повний текст складено 02.08.2024)
у справі № 910/3314/24 (суддя Нечай О.В.)
за позовом          фізичної особи - підприємця Лентюгова Андрія Вячеславовича
до                    Держави Україна в особі Державної казначейської служби України
про                    стягнення 157  831,04 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
Фізична особа - підприємець Лентюгов Андрій Вячеславович (далі - ФОП Лентюгов А.В., Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 157 831,04 грн, з яких 101 233,54 грн інфляційних втрат, 46 597,50 грн 3 % річних та 10 000,00 грн моральної шкоди.
На обґрунтування заявлених вимог Підприємець зазначив про несвоєчасне виконанням відповідачем грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/8949/21 від 22.12.2021.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ФОП Лентюгова А.В. 101  233,54 грн інфляційних втрат, 46  597,50 грн 3% річних, 2  836,15 грн витрат по сплаті судового збору та 9  366,41 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 798,17 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 633,59 грн покладено на позивача.
Задовольняючи вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, суд врахував обов`язковість виконання судових рішень, неправомірність дій відповідача щодо несвоєчасного виконання судового рішення на користь позивача та тривалість невиконання відповідачем рішення суду. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду жодного доказу, який свідчив би про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не надав суду розрахунку заявленої ним до стягнення моральної шкоди та не зазначив, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 10 000,00    грн. Додатково суд зауважив, що Державою Україна на підставі постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21 відшкодовано позивачу моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2024, Державна казначейська служба України звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ФОП Лентюгова А.В. у справі № 910/3314/24.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки Казначейство виступає винятково органом виконання судових рішень про стягнення коштів з бюджету, однак не ототожнює собою Державу Україна та/або Державний бюджет України та не є боржником у розумінні ст. 625 ЦК України. 
На думку апелянта, оскаржуване рішення в частині способу стягнення коштів, а саме «стягнення з Держави Україна в особі Казначейства» є помилковим і не відповідає вимогам процесуального закону (ГПК України).
Стверджуючи про порушення місцевим судом норм матеріального права, відповідач  зазначає, що ані Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845), ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Крім того, акти спеціального законодавства (Закон про гарантії та Порядок №845) не передбачають можливості (підстав) нарахування та виплати інфляційних втрат у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою (стягнення з Державного бюджету України). 
Відповідач вважає, що суд помилково не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому - держава (бюджет), відрізняється, і застосування судом в оскаржуваному рішенні нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Позиції учасників справи.
06.10.2024 ФОП Лентюгов А.В. надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідача заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2024 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3314/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 до надходження матеріалів справи №910/3314/24.
05.09.2024 матеріали справи №910/3314/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Державної казначейської служби України про звільнення або відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 у справі №910/3314/24 залишено без руху. Надано Державній казначейській службі України строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 3  633,60 грн у встановленому порядку. Попереджено Державну казначейську службу України, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання Державної казначейської служби України про розгляд апеляційної скарги з повідомленням та викликом учасників справи. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 у справі №910/3314/24. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/9849/21 відмовлено у задоволенні позовної заяви ФОП Лентюгова А.В. до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції в Київській області та Київської обласної прокуратури про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної шкоди.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21 апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП Лентюгова А.В. матеріальну шкоду в розмірі 3    610    303,00 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
05.12.2022 Господарським судом міста Києва видано наказ про примусове виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2023 виправлено помилку, допущену в наказі Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 у справі №910/8949/21 шляхом зазначення вірного боржника: Держава Україна (Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ЄДРПОУ 37567646) замість помилково вказаного боржника: Державна судова адміністрація (01021, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5; ідентифікаційний код 26255795), а також виправлено описку, допущену в наказі Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 у справі №910/8949/21 шляхом зазначення вірного по батькові Лентюгова Андрія Вячеславовича замість помилково вказаного Лентюгова Андрія В`ячеславовича.
В подальшому Підприємець звернувся до відповідача із заявою №133/23 від 05.06.2023 про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21.
Листом №5-06-06-13107 від 21.07.2023 відповідач повідомив, що у Казначействі за бюджетною програмою 3504030 з 12.07.2023 обліковується наказ Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 у справі №910/8949/21 про відшкодування коштів на користь ФОП Лентюгова А.В. у розмірі 3  710  303,00 грн.
Відповідно до п. 47, 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845), безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1)    органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей. У разі коли у виконавчих документах, які надійшли до Казначейства, визначено боржником Кабінет Міністрів України, у якого відсутні рахунки в Казначействі, безспірне списання коштів здійснюється Казначейством за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.
Після спливу встановленого законодавством тримісячного строку з моменту подання позивачем заяви про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету відповідач не виконав судове рішення (постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21).
У зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення Підприємець звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача 101 233,54 грн інфляційних втрат, 46 597,50    грн 3 % річних та 10 000,00 грн моральної шкоди.
Відповідач проти заявлених до нього вимог заперечив та у відзиві на позовну заяву зазначив, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на який посилається позивач, поширюється на обмежене коло рішень суду про стягнення коштів, та не поширюється на правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів. Відповідач також зауважує, що оскільки чинним законодавством визначено безспірне списання коштів державного бюджету за черговістю надходження рішень та не встановлено строку для виконання рішень суду, то підстави для нарахування процентів річних за несвоєчасне виконання рішень є безпідставним. 

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд встановив, що відповідач станом на дату звернення позивачп з позовом у цій справі не виконав судове рішення про стягнення збитків центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а саме Державною казначейською службою України.
Підпунктом 1 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.
Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які ст. 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.
Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів є Державна казначейська служба України (Казначейство України) (п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, далі - Положення).
Згідно з підп. 3 п. 4 Положення Казначейство України відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Суд звертає увагу, що в даному випадку підлягає застосуванню Закон України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень», оскільки він є спеціальним у сфері гарантування державою виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження».
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.01.2006 у справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (Заяви №27370/03 і №30049/04) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення п. 1 ст. 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб суд міг зробити висновок про те, що було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції.
У свою чергу механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку №845, який і встановлює тримісячний строк для виконання грошових зобов`язань щодо безспірного списання коштів.
Відповідно до п. 50, 52 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів Казначейством, якщо боржником є державний орган. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з п. 47 і 50 цього Порядку №845.
А отже, перерахування коштів за рішенням суду повинно бути здійснено протягом трьох місяців з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей, проте постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21, на момент звернення позивачем у березні 2024 року до суду з позовом у справі, що розглядається, виконана не була. 
Тому у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 50, 52 Порядку №845.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі №809/836/17.

Суд встановив, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21 було прийнято рішення, яким стягнуто з Державного бюджету України на користь ФОП Лентюгова А.В. матеріальну шкоду в розмірі 3  610  303,00 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
05.12.2022 Господарським судом міста Києва видано наказ про примусове виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21, у якому ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2023 виправлено помилку шляхом зазначення вірного імені боржника боржника.
Підприємець звернувся до відповідача із заявою №133/23 від 05.06.2023 про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21.
Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
В силу ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Відповідач не надав суду жодного доказу на спростування факту порушення передбаченого законодавством тримісячного строку перерахування коштів за постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21 про стягнення з державного органу коштів у сумі 3  710  303,00 грн.
З огляду на встановлений судом факт невиконання судового рішення про стягнення коштів за виконавчим документом у справі №910/9849/21, який надійшов до Казначейства на виконання 12.07.2023, є правомірним висновок місцевого суду, що в цьому випадку тривалість виконання судового рішення не відповідає положенням ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Оскільки відповідач постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 у справі №910/9849/21 та наказ Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 в частині виплати позивачеві коштів у сумі 3  710  303,00 грн всупереч вимогам чинного законодавства не виконав, є обґрунтованими вимоги Підприємця про стягнення за рахунок держави одночасно з нарахованими 101 233,54 грн інфляційних втрат та 46 597,50 грн 3% річних.
Апеляційний суд з огляду на доводи апеляційної скарги зазначає відповідачу, що суд першої інстанції надав належну оцінку його доводам, в т.ч. про те, що спірні  правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки наказ суду в справі №910/9849/21 підлягає виконанню Казначейством за рахунок спеціальної бюджетної програми 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» відповідно до п. 35-40 Порядку №845.
Так, суд зазначив, що ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає державні гарантії для виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. При цьому Порядок №845 визначає механізм виконання таких рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів, якщо боржником є державний орган.
Наразі предметом розгляду в даній справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з недотриманням строку виконання судового рішення про стягнення коштів з державного органу за рахунок коштів Державного бюджету.
Суд відзначив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин, яка через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, набуває та здійснює свої цивільні права та обов`язки (ст. 170 ЦК України).
З огляду на специфіку правовідносин відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади - Державну казначейську службу України, колегія суддів погоджується з відхиленням судом першої інстанції доводів відповідача, що правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність протиправної бездіяльності Казначейства та зазначив, що такі твердження не відносяться до предмету доказування у справі, що розглядається, оскільки підставою вимог позивача є сам факт неперерахування коштів за рішенням суду протягом трьох місяців з дня надходження до Казначейства всіх необхідних документів, при цьому обставини, що зумовили таке прострочення виконання рішення суду, правового значення не мають.
Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини несплата компенсації за невиконання судового рішення на підставі відсутності бюджетних коштів не може бути причиною невиконання відповідачем своїх зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі №809/836/17.
Враховуючи встановлені у справі обставини, зокрема, неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання, та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, а також здійснивши перевірку заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 101  233,54 грн інфляційних втрат та 46  597,50 грн 3% річних.
Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.
Висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог Підприємця про стягнення з відповідача 10  000,00 грн моральної шкоди апелянт не оскаржує, а тому суд здійснює апеляційний перегляд у встановлених ст. 269 ГПК України межах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України  покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
          
1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 у справі №910/3314/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2024 у справі №910/3314/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/3314/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                С.О. Алданова