ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2344/22  Номер провадження 22-ц/814/596/25	Головуючий у 1-й інстанції Свістєльнік Ю.М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Кузнєцова О.Ю., Панченко О.О.,
розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими в її інтересах представниками – адвокатами Ротко Тетяною Василівною та ОСОБА_2 , 
на ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року та рішення цього ж суду від 17 вересня 2024 року, постановлені суддею Свістєльнік Ю.М. (повний текст рішення складено 19 вересня 2024 року),
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка Валентина Михайлівна, про визнання недійними договору купівлі-продажу будинку та договору дарування земельної ділянки, 

в с т а н о в и в:
14.10.2022 ОСОБА_3 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просив визнати недійсними:
-        договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 16.07.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М. за №573, скасувавши запис про реєстрацію речового права, номер запису про право власності 47345300 від 16.07.2022;
-        договір дарування земельної ділянки, укладений 27.09.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М. за №705, скасувавши запис про реєстрацію речового права, номер запису про право власності 47976866 від 27.09.2022.
       В обґрунтування підстав позову зазначає, що 07.05.2022 між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, на виконання якого позичальником складено розписку. За умов такого договору позивач позичив ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн., зі строком виконання зобов`язання до 15.05.2022 під сплату 5% за весь час користування позикою. 
       Після настання дати повернення позики відповідач своїх зобов`язань за позикою не виконав, вимоги повернути кошти проігнорував, а тому позивач звернувся в суд із позовом за захистом порушеного права, заявивши до стягнення з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 316 454,79 грн.
       Після цього, відповідач ОСОБА_4 , будучи обізнаним про наявність такого судового спору (справа №527/1242/22), з метою неповернення боргових зобов`язань, передбачаючи можливість накладення арешту на нерухоме майно з його подальшою реалізацією органами ДВС, здійснив заходи щодо відчуження належного йому майна. 
       Зокрема, 16.07.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку зі спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; а 27.09.2022 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 успадковану ним земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, про що укладено відповідний договір дарування. 
       Іншого нерухомого майна, яке б забезпечувало виконання зобов`язання по поверненню боргу у ОСОБА_4 немає. 
       Вважає, що ОСОБА_4 при укладенні таких правочинів діяв очевидно недобросовісно, допустивши зловживання правами з метою недопущення звернення стягнення на його майно, а тому просить визнати такі договори недійсними та скасувати державну реєстрація речового права. 
       Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 10.10.2022 задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову. Накладено арешт на майно, а саме на:
-        земельну ділянку площею 5,48 га, кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, яка належить ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування №705 від 27.09.2022, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М.;
-        житловий будинок літера А, а, а1, а2, площею 50,9 кв., житловою площею 26,6 кв.м., сараю літера Б, вбиральню літера "В", огорожі 1, воріт 2, розташованих по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу №573 від 16.07.2022, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М.
       05.08.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 10.10.2022.
       В обґрунтування заявленого клопотання посилалася на те, що застосований захід забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Тоді як рішення суду за наслідками розгляду таких позовних вимог не підлягатиме примусовому виконанню.
       Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 08.08.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою цього ж суду від 10.10.2022 у справі №527/2344/22 – відмовлено.
       Ухвала районного суду вмотивована тим, що застосований захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, зважаючи на предмет спору, є співмірним із заявленими позовними вимогами. Тоді як не вжиття таких заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. 
       Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 17.09.2024 позов ОСОБА_3 задоволено.
       Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку літера А, а, а1, а2, площею 50,9 кв., житловою площею 26,6 кв.м., сараю літера Б, вбиральню літера "В", огорожі 1, воріт 2, розташованих по АДРЕСА_1 , укладений 16.07.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М. за №573.
       Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житлового будинку літера А., а, а1, а2, площею 50,9 кв., житловою площею 26,6 кв.м., сараю літера Б, вбиральню літера "В", огорожі 1, воріт 2, розташованих по АДРЕСА_1 здійснений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М., номер запису про право власності 47345300 від 16.07.2022.
       Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 5,48 га, кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, розташованої на території Глобинської міської ради, Кременчуцького району, Полтавської області, укладений 27.09.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М. за №705.
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме земельної ділянки площею 5,48 га, кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, розташованої на території Глобинської міської ради, Кременчуцького району, Полтавської області, здійснений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М., номер запису про право власності 47976866 від 27.09.2022.
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 3 969,60 грн. - по 1 984,80 грн. з кожного.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено та не спростовано відповідачем ОСОБА_4 , що останній, будучи обізнаним про наявність невиконаного грошового зобов`язання, після пред`явлення в суд відповідного позову щодо його примусового стягнення, відчужив належне йому майно на користь відповідачки ОСОБА_1 . 
Такі дії відповідача ОСОБА_4 суд першої інстанції визнав очевидно недобросовісними, направленими на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання судового рішення про стягнення заборгованості, та визнав оскаржувані правочини недійсними у відповідності до вимог статті 234 ЦК України, скасувавши державну реєстрацію речового права.
Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 01.10.2024 стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомог в розмірі 15 400,00 грн., по 7 700,00 грн. із кожного.
Відповідач ОСОБА_1  оскаржила ухвалу та рішення районного суду по суті спору в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне та неправильне з`ясування усіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводить, що оскаржувані правочини укладені з дотриманням норм законодавства України, зокрема, посвідчені нотаріусом, та спрямовані на досягнення реальної мети. 
Наголошує, що ОСОБА_1 користується житловим будинком за призначенням, а земельна ділянка з кадастровим номером 5320680400:00:012:0057, як і раніше (з 2019 року), перебуває в оренді ОСОБА_3 .
Вважає, що факт перебування відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі на момент укладення оскаржуваних правочинів не є ознакою їх фіктивності чи недійсності. Зокрема, в контексті того, що на час звернення в апеляційний суд зі скаргою їх шлюб розірвано.
Доводить помилковість висновків районного суду про те, що ОСОБА_4 , будучи власником нерухомого майна вчиняв оскаржувані правочини для уникнення відповідальності за борговим зобов`язанням перед позивачем. Оскільки останній звернувся в суд із позовом 12.07.2022, договір купівлі-продажу житлового будинку укладено 16.07.2022, а провадження у справі №527/1242/22 відкрито судом тільки 18.07.2022, що підтверджується відомостями із сайту «Судова влада» та Єдиного державного реєстру судових рішень. 
Зазначає, що станом на дату звернення в апеляційний суд зі скаргою спірна земельна ділянка перебуває у користування позивача, який не сплачує орендодавцю кошти в рахунок оплати орендної плати. 
Заперечує висновки районного суду щодо відсутності у відповідача ОСОБА_4 іншого нерухомого майна, за рахунок якого може бути виконане судового рішення про стягнення заборгованості. Оскільки у межах ВП №75419259 державним виконавцем встановлено наявність у боржника доходу на який звернуто стягнення в рахунок виконання судового рішення у справі №527/1242/22 та погашення позики.
Наведене, на думку відповідача ОСОБА_1 , свідчить про передчасність висновків районного суду щодо недійсності оскаржуваних правочинів.
Наголошує, що рішення районного суду порушує права ОСОБА_1 , як власниці спірного майна, гарантовані положеннями статті 41 Конституції України, статтями 319, 321, 328 ЦК України, цитованими нею у доводах апеляційної скарги. 
У доводах апеляційної скарги щодо підставності скасування заходів забезпечення позову зазначає, що рішення районного суду за наслідками розгляду позовних вимог не підлягає примусовому виконанню, що виключає необхідність арешту спірного майна. Такий захід забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, а його, арешту, застосування фактично є вирішенням спору по суті.
Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 18.11.2024 та 16.12.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлені ухвали апеляційного суду від 21.11.2024 та 24.12.2024.
31.01.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача – адвоката Левицького В.І. на апеляційні скарги, які просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, як законні та обґрунтовані. Розгляд справи просить проводити без участі позивача та його представника. 
Учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.05.2022 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір позики, за умов якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 300 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк, встановлений цим договором. 
На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 у повному обсязі отримав (п.2 договору).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 15.05.2022, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою (п.3 договору).
Сторони домовилися про те, що договір позики укладається під 5% від суми позики за час користування позикою (п.4 договору).
У разі не повернення коштів у строки, визначені у п.3 вказаного договору позичальник сплачує позикодавцеві 3% річних за кожен день прострочення, аж до повного виконання договору (п.8 договору)./а.с.12-13 т.1/
07.05.2022 ОСОБА_4 складено розписку в тім, що цього дня він отримав у якості короткострокової позики від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі триста тисяч гривень під 5 процентів за їх користування, зобов`язується всю суму коштів повернути у строк до 15.05.2022, у разі прострочення повернення коштів зобов`язується сплатити 3 проценти річних простроченої суми за кожен день прострочення. Розуміє, що уразі не повернення коштів з нього вони будуть стягнуті примусово за рішенням суду./а.с.14-15 т.1/
29.06.2022 ОСОБА_4 надіслано вимогу повернуту ОСОБА_3 кошти за договором позики./а.с.29,30 т.1/ 
12.07.2022 ОСОБА_3 звернувся в Глобинський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, провадження за яким відкрито ухвалою суду від 18.07.2022 (справа №527/1242/22)./а.с.16-21 т.1/
16.07.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М. та зареєстровано в реєстрі за №573.
За умов такого договору продавець передає у власність покупця об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за вкащаною адресою та в цілому складається з житлового будинку літера А., а, а1, а2, загальною площею 50,9 кв., житловою площею 26,6 кв.м., сараю літера Б, вбиральню літера "В", огорожі 1, воріт 2./а.с.76-77 т.1./
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.10.2022, встановлено, що 16.07.2022 внесено запис про право власності №47345300 на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 /а.с.22-23 т.1/.
24.09.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, актовий запис про шлюб №178./а.с.67 т.1/.
27.09.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки площею 5,48 га, кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, розташованої на території Глобинської міської ради, Кременчуцького району, Полтавської області, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночкою В.М. та зареєстровано в реєстрі за №705.
Відповідно до умов договору, дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому майно - земельну ділянку загальною площею 5,48 га, кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, розташованої на території Глобинської міської ради, Кременчуцького району, Полтавської області./а.с.104-105 т.1/
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.10.2022, встановлено, що 27.09.2022 внесено запис про право власності №47976866 на земельну ділянку кадастровий номер 5320680400:00:012:0057, розташовану на території Глобинської міської ради, Кременчуцького району, Полтавської області, власник ОСОБА_1 /а.с.24-25 т.1/.
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12.10.2023, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30.05.2024 (справа №527/1242/22) стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 316 454,79 грн., а також судові витрати в сумі 3 164,54 грн. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики відмовлено./а.с.180-186 т.1/.
Постановою державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 25.07.2024 ВП №75419259 встановлено, що згідно відповіді ДПС боржник ОСОБА_4 отримує дохід у ПАТ «Племсервіс». Заборгованість з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження становить 351 919,34 грн. Постановлено звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_4 та здійснювати відрахування із суми доходів боржника у відповідності до вимог чинного законодавства./а.с.252 т.1/.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.10.2022, встановлено, що відомості права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на нерухоме майно за власником ОСОБА_4 відсутні./а.с.26 т.1/.
Відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що вони є співмірними із заявленими позовними вимогами. Тоді як не вжиття таких заходів забезпечення може, як арешт спірного майна, може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. 
При постановленні рішення районний суд виходив із того, що ОСОБА_4 , будучи боржником у зобов`язанні, після пред`явлення до нього кредитором позову про стягнення боргу, відчужив належне йому майно, тим самим позбавивши позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок такого нерухомого майна. При цьому районний суд установив, що у ОСОБА_4 відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути виконане судове рішення у справі про стягнення боргу за договором позики.
Із огляду на наведене, районний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову як такого, що ґрунтується на вимогах закону, визнавши оскаржувані правочини недійсними на підставі статті 234 ЦК України та скасувавши реєстрацію речового права.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне. 
       Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованій у справах №756/553/17 від 01.03.2018, №639/3980/16-ц від 30.05.2018, №761/4267/18 від 02.10.2024.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформульованої у справі №369/11268/16-ц від 03.07.2019, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Так, за змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Велика Палата Верховного Суду у справі №2-591/11 від 08.06.2022, сформувала висновок, що правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (постанови Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19, від 22.09.2022 у справі №902/858/15, від 19.01.2023 у справі №925/1248/21, від 16.02.2023 у справі №903/877/20, від 19.04.2023 у справі №912/2007/18).
У силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин. 
Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин.
При цьому вчинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У постанові Верховного Суду від 02.10.2024 у справі №372/3733/22 зазначено, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Із огляду на викладені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувані правочини є фраудаторними, оскільки вчинені боржником на шкоду інтересам позивача, як кредитора у грошовому зобов`язанні. 
Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків районного суду про те, що ОСОБА_4 , будучи власником нерухомого майна, вчиняв оскаржувані правочини для уникнення відповідальності за борговим зобов`язанням перед позивачем, колегія суддів відхиляє. Оскільки незалежно від того, що провадження у справі №527/1242/22 за позовом ОСОБА_3 відкрито судом тільки 18.07.2022, починаючи із червня 2022 року, коли до ОСОБА_4 була заявлена досудова вимога, останній був обізнаний про наявність невиконаного грошового зобов`язання та його можливе примусове стягнення. Наведене накладало на нього, ОСОБА_4 , зобов`язання дотримуватися правових обмежень, незалежно від того, чи були ці обмеження відображені в державному реєстрі на певний момент, зокрема, 16.07.202 та 18.07.2022, коли були укладені оскаржувані правочини. 
Посилання відповідача  ОСОБА_1 , викладені неї у доводах апеляційної скарги, що відповідні договору купівлі-продажу та дарування укладені з дотриманням норм законодавства України, зокрема, посвідчені нотаріусом, не виключають визнання їх судом недійсними у порядку статті 234 ЦК України. 
Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованій у справі №569/6427/16 від 18.11.2020, за змістом якої рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги про його нотаріальне посвідчення «зцілює» тільки таку ваду, як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання недійсним договору, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір).
Посилання відповідачки, викладені нею у доводах апеляційної скарги, що сам по собі факт перебування відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі на момент укладення оскаржуваних правочинів не є ознакою їх фіктивності чи недійсності, колегія суддів відхиляє. 
Так, за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У межах заявленого спору на підставі чітких та переконливих доказів, оцінка яких була надана у сукупності, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого відповідачами, щодо природи зобов`язання та дійсних намірів сторін при укладенні оскаржуваних правочинів. При цьому перебування сторін у шлюбі на момент укладення договорів ставить під сумнів добросовісність дій відповідачів, як і подальше розірвання такого шлюбу. 
Посилання відповідачки на те, що вона продовжує користуватися житловим будинком за призначенням, а земельна ділянка перебуває в оренді ОСОБА_3 , який не сплачує орендну плату, не змінюють правильність висновків суду першої інстанції та у межах заявленого спору істотного значення не мають. 
Доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідача ОСОБА_4 іншого нерухомого майна, за рахунок якого може бути виконане судового рішення про стягнення заборгованості не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а також не змінюють встановлених судом обставин укладення оскаржуваних правочинів на шкоду інтересам кредитора. 
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення прав ОСОБА_1 , як власниці спірного майна. Оскільки отримавши нерухоме майно за недійсними правочинами вона не набула права власності на нього. Крім того, перебуваючи у близьких відносинах із боржником ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу (16.07.2022), та, безпосередньо у шлюбі з ним на момент укладення договору дарування (27.09.2022), ОСОБА_1 мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його набуттям. При цьому за встановлених обставин, з точки зору звичайної розсудливої людини, для відповідачки ОСОБА_1 не могли залишитися непоміченими невиконані грошові зобов`язання її чоловіка ОСОБА_4 та дії кредитора щодо їх примусового стягнення.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено і відповідачами не спростовано факт наявності невиконаних зобов`язань перед позивачем, від виконання яких боржник ОСОБА_4 ухиляється. Останній вчиняв дії, спрямовані на зменшення своєї платоспроможності після виникнення зобов`язання повернути грошові кошти, що свідчить про його недобросовісну поведінку та свідоме зловживання правами, що має на меті ухилення від виконання обов`язків перед кредитором. Такі дії боржника, спрямовані на уникнення відповідальності, прямо порушують принципи добросовісності та справедливості у правовідносинах і погіршують становище кредитора.
Доводи апеляційної скарги про те, що визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування є порушенням її права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є безпідставними. Так, після визнання їх недійсними сторона покупця не буде змушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон передбачає чіткий механізм захисту прав покупця у такому випадку. Відповідно до положень цивільного законодавства, недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. 
Посилання відповідачки на неспівмірність застосованих заходів забезпечення позову, з огляду на його характер та відсутність потреби у їх примусовому виконанні, колегією суддів відхиляються. Оскільки жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №754/5683/22 від 24.04.2024, характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Перевіривши наявність спору між сторонами та установивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав або інтересів позивача за захистом яких він звернувся, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, що є співмірним заходом забезпечення у межах існуючого спору та не матиме наслідком порушення прав відповідачів, що виключає підстави для їх скасування.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення та ухвалу районного суду слід залишити без змін.
       Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , подані в її інтересах представниками– адвокатами Ротко Тетяною Василівною та Шевцовою Людмилою Володимирівною, - залишити без задоволення.
Ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року та рішення цього ж суду від 17 вересня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 О.Ю. Кузнєцова

                                                                               О.О. Панченко