ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1462/25 Справа № 205/646/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О., 
розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року, –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024року  ОСОБА_1  подала в суд позов проти  ОСОБА_2 з вимогами про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відповідач ОСОБА_2 є журналістом, членом національної спілки журналістів України та адміністратором групи «Наш Західний» у соцмережі Facebook. З 2020року відповідач поширює неправдиву інформацію, що принижує честь, гідність та ділову репутацію щодо директора ПО «Ліцей сучасної освіти» ОСОБА_1 .
25 жовтня 2023року ОСОБА_2 на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив публікацію щодо позивачки та її сім`ї: «У приватному ліцеї збирають гроші в сімейний фонд директорки. Ліцей сучасної освіти декларує, що допомогає ЗСУ та ТРО ОСОБА_3 . Але гроші чомусь перераховуються у БФ «Взаємодія Дніпра», власниками якого є очільниця закладу та її чоловік. Той водночас був засновником ліцею. Вніс у його статутний фонд аж 100 грн. Зараз він працює фізкерівником, хоча спеціальної освіти немає. На його сторінці у Facebook написано, що він вивчав «облик и аудит» (орфографія оригінала) в University of Love. Назва у перекладі – Університет кохання. «Взаємодія Дніпра» – непрозорий фонд, постійно виникають гучні скандали, фінансові звіти не публікуються, скільки пожертв поступило, і куди вони направлені, невідомо. Ще багато дивного коїться у цьому приватному закладі. Щоб отримати приміщення для ліцею (перший поверх гуртожитку вишу), директорка-благодійниця зі скандалом виселила відтіля волонтерів і стала використовувати кімнати для власного бізнесу. І це під час війни, коли місто відчуває гострий дефіцит помешкань для вимушених переселенців».
Позивачка вважала, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, а саме про те, що: позивачка як директор приватного ліцею привласнює зібрані на допомогу кошти; благодійний фонд «Взаємодія Дніпра» є непрозорим, учасником гучних скандалів, не публікує фінансові звіти; позивачка зі скандалом виселила волонтерів і стала використовувати кімнати гуртожитку для власного бізнесу.
Відповідач не розмістив на своїй сторінці у соціальній мережі жодного доказу на підтвердження вищезазначеного. При цьому законодавством не закріплений обов`язок публікування інформації та звітів про використання коштів, зібраних шляхом публічного збору благодійних пожертв. Проте, позивачка публікувала на сторінці благодійного фонду у Facebook звіти про надходження та надання допомоги. ПО «Ліцей сучасної освіти» дійсно розташовано в приміщенні гуртожитку, що перебуває на балансі ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», однак, жодного скандалу з виселенням волонтерів у позивачки не було, дане приміщення законно орендується ПО «Ліцей сучасної освіти» третій рік поспіль.
Вказувала, що поширення недостовірної інформації щодо неї та її чоловіка порушує її особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію як директора ПО «Ліцей сучасної освіти» та засновника благодійного фонду «Взаємодія Дніпра». Позивачка є активним громадським діячем, керівником Благодійного фонду «Взаємодія Дніпра», засновником і директором ПО «Ліцей сучасної освіти», у якому навчаються 260 учнів. Систематичне поширення відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook недостовірної інформації відносно позивачки порочить престиж та репутацію ПО « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що може призвести до незадоволення батьків учнів, розірванню договорів з ними, зменшенню кількості охочих навчатися у даному закладі. Також своїм дописом відповідач породжує недовіру до благодійного фонду «Взаємодія Дніпра» та до його публічних зборів допомоги, чим завдає шкоди ЗСУ, переселенцям та хворим людям. Також приниженням честі, гідності та ділової репутації позивачки призвело до її моральних страждань, а враховуючи, що права ОСОБА_1 порушувалися неодноразово, сума відшкодування душевних та моральних страждань позивачкою визначена в розмірі 200000,00грн є розумною та справедливою.
Ураховуючи викладене, позивачка виклала вимоги про: зобов`язання відповідача видалити запис про неї від 25 жовтня 2023року із заголовком «У приватному ліцеї збирають гроші в сімейний фонд директорки» з власної сторінки в соціальній мережі Facebook та спростувати інформацію про неї шляхом поширення через мережу Інтернет, а саме на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook інформацію такого змісту: «Спростування! Я, ОСОБА_2 , спростовую недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці в соціальній мережі Facebook щодо того, що ОСОБА_1 збирає гроші в свій сімейний фонд й зі скандалом виселила волонтерів і стала використовувати кімнати гуртожитку для власного бізнесу, а також про те, що Благодійний фонд «Взаємодія Дніпра» є непрозорим, учасником гучних скандалів, не опубліковує фінансові звіти», визнавши вказану інформацію про неї недостовірною та такою, що порушує її особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язання відповідача публічно вибачитись за розміщення неправдивої інформації про ОСОБА_1 шляхом письмового запису в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook; стягнення з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000,00грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Позивачка вказувала, що відповідач не спростував факт поширення ним оспорюваної інформації, яка містить фактичні дані, що не відповідають дійсності. Вона довела факт поширення інформації й те, що вона стосується її особи та є недостовірною, відтак завдає шкоду її особистим немайновим правам. Крім того, суд не врахував, що позивачка не є публічною особою.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивачки, просив її залишити без задоволення.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 жовтня 2023року на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook ОСОБА_2 опублікував допис наступного змісту:
«У приватному ліцеї збирають гроші в сімейний фонд директорки.
Ліцей сучасної освіти декларує, що допомогає ЗСУ та ТРО Дніпра. Але гроші чомусь перераховуються у БФ «Взаємодія Дніпра», власниками якого є очільниця закладу та її чоловік. Той водночас був засновником ліцею. Вніс у його статутний фонд аж 100 грн. Зараз він працює фізкерівником, хоча спеціальної освіти немає. На його сторінці у Facebook написано, що він вивчав «облик и аудит» (орфографія оригінала) в University of Love. Назва у перекладі – Університет кохання.
«Взаємодія Дніпра» – непрозорий фонд, постійно виникають гучні скандали, фінансові звіти не публікуються, скільки пожертв поступило, і куди вони направлені, невідомо.
Ще багато дивного коїться у цьому приватному закладі. Щоб отримати приміщення для ліцею (перший поверх гуртожитку вишу), директорка-благодійниця зі скандалом виселила відтіля волонтерів і стала використовувати кімнати для власного бізнесу. І це під час війни, коли місто відчуває гострий дефіцит помешкань для вимушених переселенців».
Позивачка ОСОБА_1 є директором приватної організації «Ліцей сучасної освіти» та керівником БО «Благодійний фонд «Взаємодія Дніпра», засновниками якої є вона та її чоловік – ОСОБА_4 .
14 жовтня 2022року між Регіональним відділенням Фонду державного мана України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях та ПО «Ліцей сучасної освіти» укладено договір оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 12/02-7625-ОД, а саме частини гуртожитку № НОМЕР_1 загальною площею 278,1 кв.м. за адресою: м. Дніпро, вул. Жуковського, 6А, що перебуває на балансі ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» (а.с.47-54).
Позивачка зазначала, що вищевказаним дописом відповідач порушив її право на повагу до честі гідності та паплюжив її ділову репутацію, оскільки поширив недостовірну інформацію, а саме про те, що: позивачка як директор приватного ліцею привласнює зібрані на допомогу кошти; благодійний фонд «Взаємодія Дніпра» є непрозорим, учасником гучних скандалів, не публікує фінансові звіти; позивачка зі скандалом виселила волонтерів і стала використовувати кімнати гуртожитку для власного бізнесу.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дійсно поширено інформацію щодо позивачки, однак, допис в частині, яку оспорює остання не містить недостовірної інформації, а оціночні судження, висловлені відповідачем не містять висловлювань у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію. Оскільки відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивачки інформацію, то підстав для стягнення моральної шкоди немає.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950року (далі – Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо її застосування.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки.
Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього.
У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оціночними судженнями.
Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Тож, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
Суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надавши їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що поширена відповідачем у спірній публікації інформація знаходиться в межах допустимої критики позивачки, як публічної особи, стосується виключно публічної діяльності ОСОБА_1 , а не її приватного життя, містить оціночні судження, що виключає цивільно-правову відповідальність за поширення такої інформації.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що фактично ОСОБА_1 просить спростувати інформацію, яка по суті є оціночним вираженням поглядів щодо можливої причетності позивачки до певних подій, критичною оцінкою її діяльності, вираженням суб`єктивної думки – і є правом відповідача як журналіста. Оспорювана інформація не є такою, що порушує особисті немайнові права позивачки, тому не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню у порядку ЦК України.
Відповідачем дійсно поширено інформацію щодо позивачки, однак, допис в частині, яку оспорює ОСОБА_1 не містить недостовірної інформації, а оціночні судження, висловлені ОСОБА_2 не містять висловлювань у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію.
Обґрунтовуючи вимоги спростувати та визнати недостовірною інформацією «У приватному ліцеї збирають гроші в сімейний фонд директорки», позивачка зазначала, що фактично відповідач зазначив, що ОСОБА_1 привласнює зібрані на допомогу кошти.
У постанові від 23 липня 2024року у справі № 361/3910/19 Верховний Суд зробив висновок, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).
Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.
У заголовку оскаржуваного допису відповідач дослівно зазначив: «У приватному ліцеї збирають гроші в сімейний фонд директорки» та далі пояснив: «Ліцей сучасної освіти декларує, що допомогає ЗСУ та ТРО ОСОБА_3 . Але гроші чомусь перераховуються у БФ «Взаємодія Дніпра», власниками якого є очільниця закладу та її чоловік».
ОСОБА_1 не заперечувала, що дійсно в ліцеї, директором якого вона є, було оголошено збір коштів для допомоги ЗСУ та ТРО, для перерахування коштів вказано реквізити рахунку БО «БФ «Взаємодія Дніпра». Також позивачка не заперечувала, що ОСОБА_4 є її чоловіком та співзасновником вищевказаного фонду. Отже, обидва засновника фонду є сім`ю – чоловіком та дружиною.
Отож, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в даній частині допису недостовірних фактів, які могли б бути спростовані. Окрім того, з цитати встановлено, що в ній не зазначено про привласнення коштів позивачкою.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не є публічною особою або публічною фігурою, а тому засади застосування більш широкої межі допустимої критики щодо публічних осіб не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.
У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі – Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.
ЄСПЛ на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
У рішенні від 07 лютого 2012року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.
У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
З аналізу вказаних рішень вбачається, що ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.
У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, оскільки є директором закладу освіти та керівником благодійної організації, веде активну громадську діяльність, вона відіграє певну роль у суспільному житті міста Дніпра, про що свідчать матеріали справи та самі пояснення позивачки.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є публічною особою, а тому свідомо відкрита для прискіпливого контролю за її особою як з боку журналістів, так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивачки та те, що поширена інформація стосувалася її публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивачка повинна бути терпимою до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.
З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для втручання у право відповідача на висловлювання власних оціночних суджень, які не підлягають спростуванню, а, отже, і не підлягає задоволенню заявлений позов, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Оціночні судження, як і думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.
Позивачкою не було доведено належними доказами, що поширена про неї інформація є твердженням про факти, а не оціночним судженням, не довела, що оспорена інформація принижує її честь, гідність та ділову репутацію.
Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Заразом, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2024року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішенн.
Повне судове рішення складено 14 січня 2025року.

Судді: