УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2500/22 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О. 
Категорія 62 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №289/2500/22 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Данчева Надія Володимирівна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування
за апеляційними скаргами  ОСОБА_2 , поданими через адвоката Реуса Дениса Сергійовича,
на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2023 року
та на додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2023 року, які ухвалені під головуванням судді Кириленка О.О. в м.Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Горлова Є.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 на момент смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За фактом смерті останнього приватним нотаріусом заведена спадкова справа №19/2020. Заяву про прийняття спадщини нотаріусу подала рідна сестра померлого - ОСОБА_2 , тобто відповідач у справі, як спадкоємець другої черги за законом. Син померлого, тобто позивач ОСОБА_1 , подав приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини у порядку частини третьої ст.1268 ЦК України 12 жовтня 2022 року, оскільки фактично проживав із батьком на день смерті останнього. Проте, листом від 07 листопада 2022 року, який позивач отримав 21 листопада 2022 року, приватний нотаріус рекомендувала позивачу, як спадкоємцю першої черги за законом, звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, упродовж шести місяців із часу відкриття спадщини позивач нотаріусу заяв про прийняття спадщини або про відмову від спадщини не подав. ОСОБА_3 на час смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним за вказаною адресою проживав ОСОБА_1 . Адреса реєстрації місця проживання позивача є відмінною від тієї адреси, за якою ОСОБА_1 фактично проживав на момент відкриття спадщини, що пояснюється тим, що позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу в АДРЕСА_2 . Позивач фактично на момент відкриття спадщини проживав зі своєю сім`єю - матір`ю ОСОБА_4 та покійним батьком ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , де знаходиться більшість особистих речей позивача. 

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2023 року позов задоволений частково. Встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 на момент смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2023 року заява про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, задоволена частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 033,33 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду від 16 листопада 2023 року та додатковим рішенням суду першої інстанції від 13 грудня 2023 року, через адвоката Реуса Д.С. подала апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2023 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 13 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини та визнання права на спадкування, а також у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу відмовити. 
Доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2023 року аргументовані тим, що позивач, звертаючись до суду, просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 на час смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, всупереч вимог закону та заперечень з боку представника відповідача позивачем у судових дебатах позовні вимоги були фактично змінені. Щодо факту постійного проживання, то у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відсутності спору, заява про встановлення факту розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року. Позивач є військовослужбовцем та з 31 жовтня 2017 року по даний час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку із проходженням військової служби за контрактом ОСОБА_1 із 01 лютого 2018 року проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач отримав ордер на вселення та проживає разом із родиною: ОСОБА_5 , 1988 року народження, ОСОБА_6 , 2009 року народження, та ОСОБА_7 , 2018 року народження, у смт Городок. Також позивач вже звертався за захистом своїх прав у цивільній справі №289/1301/20. Так, рішенням Радомишльського районного суду від 19 лютого 2021 року, яке постановою Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року залишено без змін, ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 повернута заявнику. У справі №289/1301/20 позивач не зазначав про факт постійного проживання разом із батьком та матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , так як постійно проживав та був зареєстрований у смт Городок, а навпаки акцентував увагу на тому, що не міг залишити межі гарнізону військової частини смт Городок, оскільки в Україні введений в дію особливий період на підставі Указу Президента України від 14 березня 2014 року №303/2014. На переконання скаржника, суд першої інстанції помилково взяв до уваги довідку про те, що м.Радомишль входить у межі гарнізону військової частини, бо така обставина ймовірно має місце після смерті спадкодавця. У період же із 2017 року по 08 вересня 2019 року м.Радомишль до межі гарнізону військової частини не входило, а виїзд за межі гарнізону, тобто у АДРЕСА_3 , був можливим лише на підставі рапорту за попереднім погодженням і негайним поверненням до пункту дислокації військової частини. Також при розгляді справи №289/1301/20 ОСОБА_1 подав до суду довідку військової частини № НОМЕР_2 , із змісту якої вбачається, що він постійно перебував у місці дислокації військової частини - АДРЕСА_2 . Отже, подані у справі №289/1301/20 докази щодо проходження ОСОБА_1 військової служби та рішення у справі №289/1301/20, яке на переконання скаржника має для розгляду цієї справи преюдиційний характер, оцінені судом першої інстанції у цій справі неправильно. Разом із тим, матеріалами цієї справи підтверджується, що спадкодавець був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 . Цей факт позивачем не спростований, а у постанові від 05 лютого 2020 року в справі №718/3569/18 Верховним Судом надана наступна правова оцінка, - оскільки позивач, місце проживання якого на час відкриття спадщини було відмінним від місця проживання спадкодавця, не прийняв спадщину в установленому законом порядку. Позивачем не надано й належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання спадкодавця, тобто ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .        
При ухваленні додаткового рішення суд не звернув увагу на те, що позивач використав можливість на подання заяви про стягнення судових витрат та заява повернута без розгляду, а подання повторної заяви процесуальним законом не передбачено. Отже, суд порушив норми процесуального права щодо порядку та строків розгляду заяви про стягнення судових витрат. Окрім того, стороною позивача документально не підтверджено наявність витрат на правову допомогу, що за правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_1 адвокат Стахов А.О. просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції від 16 листопада 2023 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 13 грудня 2023 року - залишити без змін. 
При цьому посилається на те, що під час розгляду справи відповідач зазначав лише те, що адресою реєстрації місця проживання спадкодавця була адреса, відмінна від адреси фактичного місця проживання. При цьому, позивачем поза розумним сумнівом було доведено факт проживання позивача та спадкодавця за адресою, визначеною у рішенні. Показами свідків підтверджено й факт того, що поховальна процесія після смерті ОСОБА_3 відбувалася саме за адресою: АДРЕСА_1 , а обставин через які не слід брати до уваги показів свідків або ж ставити їх під сумність відповідачем наведено не було. Також відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав разом із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Аналогічна правова позиції відображена у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №404/2163/16-ц та від 10 січня 2019 року в справі №484/747/17. Посилання скаржника на те, що у судових дебатах позивач змінив позовні вимоги є безпідставними, оскільки була здійснена не зміна, а конкретизація позовних вимог із метою здійснення ефективного способу захисту і вона жодним чином не мала наслідком зміну правової конфігурації справи. Тривале перебування позивача в іншому населеному пункті не свідчить про зміну ним свого постійного місця проживання, а лише вказує на тимчасовий (обмежений у часі) характер перебування за іншою адресою, що не є зміною його постійного та основного місця проживання, яке мало місце за однією адресою зі спадкодавцем, а є тимчасовою обставиною, пов`язаною із проходженням військової служби.
Суд першої інстанції прийняв до розгляду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яке подано з додержанням процесуального строку. Так, першу заяву суд повернув, але позивач невідкладно подав нову заяву, оскільки повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню, яку подав із додержанням строку та порядку її подання, а тому в цій частині жодних процесуальних порушень судом першої інстанції не допущено. При зазначенні дати укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_8 допущена технічна описка, що знайшло своє відображення у додатковому рішенні. Сам текст договору містить посилання на те, що умови оплати послуг адвоката врегульовані іншою домовленістю сторін, що не суперечить закону та є вираженням принципу свободи договору та прав сторін самостійно визначати умови своєї співпраці. Відсутність підтвердження факту оплати також не є підставою для відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що відповідає правовими висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 14 вересня 2022 року в справі №509/6250/20, від 23 грудня 2021 року в справі №923/560/17 та від 10 листопада 2021 року в справі №329/766/18. Суд першої інстанції правильно частково задовольнив заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 

У судовому засіданні представник відповідача Реус Д.С. апеляційні скарги підтримав та просить їх задовольнити, - рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_1 у задоволенні позову та стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Представники позивача Горлов Є.С. та Стахов О.А. просять апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Данчева Н.В. у судове засідання не з`явилася. Спрямувала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2023 року та додаткового рішення суду першої інстанції від 13 грудня 2023 року відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволеними з наступних підстав.

Згідно з ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша та друга ст.1220 ЦК України).

Частиною першою ст.1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша ст.1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (частина перша ст.1262 ЦК України).

Згідно з частиною третьою ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Разом з тим, частина третя ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої ст.1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення ст.29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у ст.33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії тощо).

Згідно з ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Статтями 1269,1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Висновок щодо застосування частини третьої ст.1268 ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №569/15147/17, від 18 листопада 2020 року в справі №523/19010/15-ц, від 02 квітня 2021 року в справі №191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі №204/2707/19, від 21 вересня 2021 року в справі №352/313/18.

Положення ст.29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації (постанова ВС від 29 липня 2022 року в справі №755/16414/18).

Згідно з пунктами 3.21,3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону, під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно з ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
,
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 84/747/17, від 07 червня 2022 року в справі №175/4514/20.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження та смерть (а.с.8,14 т.1).

Відповідно до листа Радомишльської міської ради Житомирської області від 02 липня 2020 року №01-48/2001 ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрованим у будинку АДРЕСА_3 (а.с.57 т.1).

Із спадкової справи №19/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заведеної приватним нотаріусом Данчевою Н.В., із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 03 березня 2020 року звернулася сестра спадкодавця ОСОБА_2 (відповідач) (а.с.115 т.1).

Позивач ОСОБА_1 із 01 лютого 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.9-10 т.1).

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 11 серпня 2020 року №361 старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 із 31 жовтня 2017 року (а.с.68 т.1).

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Данчевої Н.В. із заявою від 12 жовтня 2022 року про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , так як фактично та постійно проживав сім`єю з батьком на момент смерті останнього (а.с.21 т.1). У заяві також зазначав, що батько до дня смерті фактично та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 

Приватний нотаріус Данчева Н.В. листом від 07 листопада 2022 року рекомендувала ОСОБА_1 , як спадкоємцю першої черги, звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання разом із померлим батьком ОСОБА_3 на час відкриття спадщини (а.с.24 т.1).

Доводи апеляційної скарги із посиланням на роз`яснення, які надані судам у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», безпідставні, оскільки цей пункт присвячений питанню, у якому провадженні (позовному чи окремому) слід розглядати справи, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення факту. У даному випадку ОСОБА_1 до суду подана позовна заява з вимогою, у тому числі, про встановлення факту його постійного проживання разом із батьком на час відкриття спадщини, що вбачається із змісту самої позовної заяви. Цей факт має юридичне значення та впливає на спадкові права рідної сестри померлого, тобто відповідача у справі, яка належить до спадкоємців другої черги, а позивач належить до кола спадкоємців першої черги і між сторонами існує спір про право (хто доступиться до спадщини), а тому справа обґрунтовано розглянута судом першої інстанції за правилами позовного провадження із прийняттям до уваги не лише змісту позовних вимог (підстави та предмет позову), а й пояснень сторін, що не заборонено чинним цивільно-процесуальним законодавством, тим більше, що перелік фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку, не є вичерпним, а ключовим є те, щоб від нього залежало виникнення, зміна або припинення майнових прав осіб та законом не визначалося б іншого порядку його встановлення. Отже, у судових дебатах зміни підстави або предмета позову не відбулося та суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі в частині задоволених позовних вимог, за межі позову не вийшов, а доводи апеляційної скарги з цього приводу є надуманими й тому, що виходячи із змісту процитованої вище чинної частини третьої ст.1268 ЦК України, у судовому порядку може бути встановлений факт постійного проживання спадкоємця разом спадкодавцем на час відкриття спадщини, а застереження щодо відкриття спадщини до 01 січня 2004 року відносяться до встановлення факту прийняття спадщини, а не до факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У цій справі спадщина відкрилася після 01 січня 2004 року. 

Відповідно до довідки Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району від 19 серпня 2020 року №434 ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 та його сім`я складається з: ОСОБА_5 (дружини), ОСОБА_6 (доньки дружини) та сина ОСОБА_7 , які проживають, але не зареєстровані (а.с.62 т.1).

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 14 грудня 1999 року № НОМЕР_3 квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної власності ОСОБА_4 (матері позивача), ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , тобто позивачу (а.с.209-211 т.1).

Відповідно до довідки Радомишльської міської ради від 16 серпня 2022 року №242/01-47 та акта обстеження соціального стану від 16 серпня 2022 року, ОСОБА_1 із дня свого народження фактично та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із матір`ю ОСОБА_4 та своїм батьком ОСОБА_3 однією сім`єю на момент смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16-17 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника Реуса Д.С. у січні 2023 року подала до ВП №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Радомишльської міської ради Житомирської області під час видачі акта обстеження соціального стану та довідки, датованих 16 серпня 2022 року. За результатами розгляду вказаного повідомлення складена довідка від 28 лютого 2023 року, згідно з якої в ході перевірки будь-яких фактичних даних, які б вказували на внесення посадовими особами Радомишльської міської ради завідомо неправдивих відомостей до вказаних документів не встановлено (а.с.197-198 т.1).

Згідно з частиною п`ятою ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За клопотанням представника відповідача, суд першої інстанції дослідив матеріали архівної справи №289/1301/20 та встановив, що 26 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звертався до Радомишльського районного суду Житомирської області із позовом до відповідача ОСОБА_2 , предметом якого було визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вказане судове рішення залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року. До того ж, судом апеляційної інстанції встановлено, зокрема, що позивачем під час розгляду справи не доведені, викладені в заяві та скарзі факти безперервного перебування ним, у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 у період з 08 вересня 2019 року по 08 березня 2020 року.

Із відповіді військової частини НОМЕР_1 від 21 березня 2023 року №839 вбачається, що межі Житомирського гарнізону визначено, як: м.Житомир та населені пункти Оліївка, Старосільці, Радомишль, Городок, Левків, Гуйва, Дениші, Василівка, Березівка. ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці за 2019 рік з 03 червня по 18 червня 2019 року та з 02 грудня по 16 грудня 2019 року (а.с.198 звор.-199 т.1).

Долучені до матеріалів даної справи та архівної справи фото підтверджують спільний побут та дозвілля позивача, його батька та матері, що під час судового розгляду в суді першої інстанції сторонами не заперечувалося.

Окрім того, суд першої інстанції в судовому засіданні допитав свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , які, будучи попередженими про кримінальну відповідальність, зокрема, показали, що позивач проживав із батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач проходить військову службу в АДРЕСА_2 , куди постійно їздив.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини шостої ст.81 ЦПК України доказування ґрунтуватися на припущеннях не може.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються того, що місце проживання ОСОБА_3 було зареєстровано в АДРЕСА_3 , не є достатньою підставою для скасування рішення суду, оскільки як правильно встановив суд першої інстанції, що останнім місцем проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 , яке в розумінні частини першої ст.1221 ЦК України у редакції чинній на момент смерті ОСОБА_3 , є місцем відкриття спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі на преюдиціальне значення для розгляду цього спору рішення, яке ухвалене у справі №289/1301/20, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини спростовується тим, що преюдиціальне значення надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці обставин, яка здійснена судом у іншій справі, де надана оцінка поважності причини для надання додаткового строку. Також Закон не забороняє у разі відмови у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини звернутися до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутність реєстрації місця проживання сина за місцем проживання батька не може бути беззаперечним доказом того, що позивач не проживав зі спадкодавцем постійно на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації у спадкоємця та спадкодавця згідно з ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ще не виключає обставину постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем за іншою адресою та не є абсолютним доказом того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки обставини, встановлені частиною третьою ст.1268 ЦК України, підтверджені іншими належними і допустимими доказами, які надані сторонами та оцінені судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду в постанові від 05 лютого 2020 року в справі №718/3569/18-ц не є релевантними щодо цієї справи, оскільки встановлено, що місце проживання позивача на час відкриття спадщини не було відмінним від місця проживання батька, тобто спадкодавця.

Визнавати сина спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька у судовому порядку потреби немає, оскільки цей факт підтверджений правовстановлюючим документом (свідоцтво про народження), а черговість спадкування визначена нормою частини першої ст.1261 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення від 16 листопада 2023 року з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відповідно до положень ст.375 ЦПК України таке рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає без змін.

За положеннями частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 

Відповідно до частин першої та другої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Суд із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, від 01 серпня 2019 року в справі №915/237/18, від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18, від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19).

До суду першої інстанції 21 листопада 2023 року через систему «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 адвокат Горлов Є.С. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн (а.с.33-40,47-60 т.2).

Вказані заяви подані представником ОСОБА_1 адвокатом Горловим Є.С. впродовж п`ятиденного строку після ухвалення судом першої інстанції рішення, що відповідає вимогам частини восьмої ст.141 ЦПК України.

Понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, підтверджуються копіями: договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2022 року, укладеного між Горловим Є.С. (адвокатом) та ОСОБА_1 (клієнтом); договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2022 року, укладеного між Стаховим А.О. (адвокатом) та ОСОБА_1 (клієнтом); рахунку та детального опису робіт (наданих послуг); акта наданих послуг до договору про надання правової допомоги, наданої адвокатом Горловим Є.С.; акта наданих послуг до договору про надання правової допомоги, наданої адвокатом Стаховим А.О., який підписаний сторонами (а.с.51-55 т.2).

Ураховуючи особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у акті прийому-передачі наданих послуг, враховуючи заперечення позивача, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом і складністю справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 28 033,33 грн є співмірним та відповідає наданому в справі обсягу правової допомоги. 

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач використав можливість на подання заяви про стягнення судових витрат та така заява була повернута без розгляду, а законодавство не передбачає подання повторної заяви про стягнення судових витрат не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки повернення заяви без розгляду свідчить про те, що суд не здійснював розгляд такої заяви, оскільки вона була подана без додержання вимог чинного процесуального законодавства та позивач не вичерпав своє право на звернення до суду для вирішення вказаного питання.

Щодо не надання стороною позивача документального підтвердження наявності судових витрат, то у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 

Отже, суд апеляційної інстанції також залишає додаткове рішення суду першої інстанції від 13 грудня 2023 року без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , подані через адвоката Реуса Дениса Сергійовича, залишити без задоволення.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2023 року та додаткове рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний тест постанови складений 24 січня 2025 року.

Головуюча Судді: