ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України 
14 січня 2025 року
м. Харків
справа № 642/74/24
провадження № 22-ц/818/357/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря: Волобуєва О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року у складі судді Петрової Н.М., -
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіною Оленою Миколаївною 08 вересня 2017 року за спадковою справою № 22/2017 ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що мати позивача - ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті матері позивача ОСОБА_5 залишилася спадщина, яка складалася з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М. була заведена спадкова справа №286/2007 та 15 червня 2010 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спадщині.
Після смерті батька позивача - ОСОБА_6 залишилася спадщина, яка складалася із частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Тесленковою І.В. була заведена спадкова справа № 58/2023, 16 березня 2023 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку вищезазначеної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дідусь позивача - ОСОБА_4 , 1958 року народження, який був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 .
Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та частки житлових будинків літ «А-1», літ.»Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_2 .
Так як батько позивача ОСОБА_6 помер раніше свого батька ОСОБА_4 , а інших спадкоємців першої черги після смерті дідуся не було, позивач як його онука, відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини. 
Оскільки на час смерті дідуся позивач була малолітньою, то тому вважалася такою, що прийняла спадщину фактично в порядку ст. 1268 ЦК України.
Після досягнення повноліття позивачем, вона вирішила оформити свідоцтво про право на спадщину за законом та звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М., яка оформила свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири АДРЕСА_3 та повідомила про те, що після смерті дідуся була заведена ще спадкова справа №22/2017 році та 08.09.2017 сестрі дідуся - ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на частки житлових будинків літ «А-1»,літ.»Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_2 не повідомила нотаріуса, що у дідуся є інші спадкоємці згідно ст.1266 Цивільного кодексу України.
Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не мала права отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , тому дане свідоцтво повинно бути визнано недійсним.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року позовні вимоги задоволені.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіною Оленою Миколаївною 08 вересня 2017 року , спадкова справа № 22/2017, зареєстрована в реєстрі за № 111. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,21 грн.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач є спадкоємцем першої черги та мала право на спадкування, тому видача свідоцтва про право на спадщину за законом була передчасною, оскільки позивачці, яка є онукою померлого ОСОБА_4 , тобто донькою рідного сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , не було надано можливості реалізувати її право на спадкування. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов до помилкового висновку про наявність у позивачки права на спадщину на підставі спадкової трансмісії. Відповідач добросовісно повідомила нотаріуса про існування у спадкодавця онуки, проте їй було роз`яснено що остання є спадкоємцем п`ятої черги і тому не може спадкувати зі спадкоємцями попередньої черги. Позивач посилалась на наявне у неї право спадкування за спадковою трансмісією, проте останньої у спірних правовідносинах не відбулося, тому що батько позивачки ( син спадкодавця) помер за рік до смерті спадкодавця. Крім цього апелянт вважала, що вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є неефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення права позивачки.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 21 листопада 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції, батьками позивача ОСОБА_1 вказано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.10).
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який укладено 05.06.2004, що підтверджується копією свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_2 (а.с.11).
Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайський Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області України 13 квітня 2007 року, мати позивачки - ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації смертей 13 квітня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №138 (а.с.12).
Відповідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову №4 Харківського міського управління юстиції 30 грудня 2008, батько позивачки - ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі реєстрації смертей 11 жовтня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 14893 (а.с.15).
5 червня 2009 року ОСОБА_4 , 1958 року народження, який був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 (а.с.21). 
Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з: 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та 177/600 частки житлових будинків літ «А-1», літ.» Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_2 .
24.04.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рибкіною О.М. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/8 частку квартири АДРЕСА_3 НСТ № 539044 (а.с.22 ).
Спадкове майно у вигляді 177/600 частки житлових будинків літ «А-1», літ.» Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 набула сестра померлого - ОСОБА_2 , що підтверджується даними листів приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М. від 03.05.2023 та від 15.04.2024 ( а.с. 25, 124 ) та даними спадкової справи № 22/2017 році ( а.с. 125 – 162) та даними свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2017 (а.с.24).
Відповідно відповіді заступника завідувача Другої ХМДНК Л.Гончаренко від 23.02.2024 №270/02-14 щодо надання спадкової справи № 622/2001, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкова справа у 2 ХМДНК не заводилася, заяви про прийняття або відмову від спадщини не подавалися (а.с.99).
Згідно даних листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М. №30/01-16 від 15.04.2024 та її особистої заяви ОСОБА_2 від 24.03.2023 при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 надала неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців, в тому числі малолітніх. Перевірити ці факти нотаріус не мала можливості. ОСОБА_2 було роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2017 за реєстровим № 111, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рибкіною О.М., може бути визнано недійсним в разі звернення до суду згідно ст.1266 ЦК України ОСОБА_1 (а.с.124, 151).
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Так як батько позивача - ОСОБА_6 помер раніше свого батька ОСОБА_4 , а інших спадкоємців першої черги після смерті дідуся позивача не має, ОСОБА_1 як його онука, відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом батькові позивача, якби він був живим на час відкриття спадщини.
Оскільки на час смерті дідуся ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 була малолітньою та прийняла спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Відповідно до статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Згідно з частиною першою статті 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі  № 2- 1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Посилання апеляційної скарги, що ОСОБА_1 обрала неефективний спосіб захисту, який не відновить її права та не сприятиме захисту її права на спадщину, судова колегія до уваги не приймає, оскільки позивачка фактично прийняла спадщину після смерті батька та діда, однак приватним нотаріусом ХМНО Рибкіною О.М. при видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно відповідачу ОСОБА_7 не було взято до уваги цю обставину.
За положеннями частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття, з моменту відкриття спадщини.
Таким чином, позивачка, прийнявши спадщину за правом представлення після смерті діда ОСОБА_8 та після смерті батька ОСОБА_9 .
Враховуючи, що позивачка в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті діда ОСОБА_4 , проте відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на частину спадкового майна, чим було порушене право ОСОБА_1 на спадщину, наявні правові підстави для визнання такого свідоцтва про право на спадщину недійсним.
Тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для задоволення позову.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 січня 2025 року 
Головуючий:                                                                                          О.Ю. Тичкова
Судді:                                                                                                        О.В. Маміна
Н.П. Пилипчук