П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
5 лютого 2025 року                                                                                                місто Київ
  справа № 759/7359/23
              провадження №22-ц/824/1950/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д.,  Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання -  Височанської Н.В., 
 
сторони: 
позивач                        - ОСОБА_1 
відповідач        - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Волковим Анатолієм Володимировичем,
 
на рішення Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Шум Л.М.,
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Гатненський ліцей Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ТОВ «Медичний центр «Добробут - Поліклініка», у якому просила зобов`язати відповідача забезпечити протягом десяти днів з моменту набрання законної сили судового рішення участь малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у проведені її медичного обстеження лікарями-спеціалістами, а саме: педіатром, хірургом, гастроентерологом, гінекологом, окулістом, стоматологом, неврологом, УЗД-спеціалістом, психологом, психіатром, ортопедом, за присутності матері дитини ОСОБА_1 в медичному закладі - ТОВ «Медичний центр «Добробут - Поліклініка»; зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити протягом 15 днів з моменту набрання законної сили судового рішення участь малолітньої доньки ОСОБА_3 у проведенні її незалежного оцінювання рівня знань у Гатненському ліцеї Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області за присутності матері дитини ОСОБА_1 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у липні 2020 року вона передала батьку спільну дочку на короткострокові канікули, однак відповідач дитину не повернув, забрав документи зі школи №269 без повідомлення та згоди позивача. 
1 листопада 2020 року позивачка звернулась до відповідача з вимогою протягом 3-х діб погодити медичний та освітній заклад з метою здійснення дочці профілактичного огляду усіма лікарями у присутності матері та погодити навчальний заклад для проведення незалежної атестації з оцінювання знань дитини. На звернення позивача відповідач не відреагував.
Позивач зазначає, що необхідність медичного профілактичного огляду зумовлена тим, що протягом останніх двох років проживання дочки з батьком, дитина не відвідала жодного лікаря, а також не отримала жодного планового щеплення. 
Проведення медичного огляду та незалежної атестації необхідно у зв`язку із наявністю у доньки  ОСОБА_4 проблем зі здоров`ям, зокрема патологія кишківника, а також у дитини, наймовірніше, наявна педагогічна занедбаність.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Гатненський ліцей Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ТОВ «Медичний центр Добробут - Поліклініка», про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник позивачки адвокат  Волков А.В. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Зазначає, зокрема, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення статей 141, 150 СК України. Суд, ігноруючи вимоги ст. 229 ЦПК України та відкинувши наполягання позивача, фактично не здійснив дослідження доказів, що зафіксовано аудіозаписом судового засідання.
Відмовляючи у позові, суд не звернув уваги, що позивач, як мати та законний представник малолітньої доньки, несе таку саму відповідальність як і батько за сумлінне виконання батьківських обов`язків, складовими яких є медичне забезпечення дитини, якого вона потребує через оперативне втручання у малому віці та забезпечення дитині якісної освіти.
Також суд першої інстанції невірно визначив характер правовідносин спору, адже позовні вимоги спрямовані на забезпечення саме ОСОБА_1 виконувати свої материнські обов`язки шляхом можливості надання дитині медичної допомоги та освітніх послуг.
В апеляційній скарзі позивач з посиланням на ч. 2 ст. 353 ЦПК України виклала свої заперечення на ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про відвід судді, посилаючись на обґрунтований сумніви щодо неупередженості та об`єктивності судді Шум Л.М.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Сіваченко В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване, залишити без змін.
Інші учасники справи (їх представники) своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались. 
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити з викладених у ній доводів та з урахуванням пояснень, наданих суду апеляційної інстанції.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про місце, день і час засідання суду, що підтверджується розпискою (а.с.89, т. ІІ), не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Від представника відповідача ОСОБА_6 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із несвоєчасним проведенням судового засідання та неможливістю подальшого очікування. Колегія суддів відхиляє вказану заяву, ураховуючи, що судове засідання у справі розпочато 05.02.2015  о 12 год 31 хв. ( розгляд справи призначений на 5 лютого 2025 року о 12:30)
Треті особи Гатненський ліцей Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області та ТОВ «Медичний центр Добробут - Поліклініка» у судове засідання явку своїх представників не забезпечили. Про місце, день і час засідання суду треті особи повідомлені належним чином шляхом направлення судового повідомлення до їхніх електронних кабінетів, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.91, 92 т.2). Будь-яких заяв від третіх оосіб до суду не надходило. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третіх осіб.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом установлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони проживали разом у будинку АДРЕСА_1 до 2019 року.
Наприкінці 2019 року ОСОБА_7 переїхала разом з матір`ю до квартири АДРЕСА_2 , де вони проживали до кінця червня 2020 року.
Наприкінці червня 2020 року ОСОБА_7 приїхала на канікули до батька, після чого не виявила бажання повертатись до матері.
Батьки дитини щодо визначення місця проживання дитини та способів участі у вихованні дитини згоди не дійшли, спори щодо цього вирішуються сторонами у судовому порядку.
Судом установлено, що ОСОБА_7 навчається у центрі дистанційної освіти «Джерело плюс», отримує високі оцінки за навчання, які зазначені в табелі успішності за 2020-2021 навчальний рік, за 2021-2022 навчальний рік, за 2022-2023 навчальний рік. За результатами навчального процесу ОСОБА_7 отримала свідоцтво про здобуття початкової освіти від 31.05.2021.
Згідно із розпорядженням Голови Київської міської державної адміністрації № 682 від 15.04.2019 року, центр дистанційної освіти «Джерело плюс» має ліцензію на право провадження освітньої діяльності у сфері повної загальної середньої освіти.
Відповідно до розпорядження Голови Київської міської державної адміністрації № 970 від 06.07.2020 року, центр дистанційної освіти «ДжерелоПлюс» має ліцензію на право провадження освітньої діяльності у сфері повної загальної середньої освіти за рівнем початкової освіти.
ОСОБА_1 1 листопада 2022 року звернулась до ОСОБА_2 з вимогою протягом 3-х діб погодити з нею медичний та освітній заклад з метою проходження дочкою ОСОБА_8 профілактичного огляду усіма лікарями у присутності матері та погодити навчальний заклад для проведення незалежної атестації з оцінювання знань дитини.
ОСОБА_2 заперечив проти проведення такого профілактичного медичного огляду, вказуючи на відсутність такої необхідності, оскільки дитина забезпечена належною медичною допомогою, надав результати дослідження від 18.11.2020 медичного центру «Алерголог», консультативне заключення від 02.03.2021 ТОВ «Наш доктор», консультативне заключення від 17.07.2021 ТОВ «Наш доктор», акт про надані медичні послуги від 23.01.2021 Медичного центру «Дитина», довідку в басейн від 23.01.2021. 
Також відповідачем було надано заяву-приєднання від 10.02.2021 (акцепт» №17441м1кп) до договору добровільного медичного страхування (приєднання) оферта №Р1мс21 від 04.12.2020 на підтвердження медичного страхування за програмою страхування «Преміум».
Відповідач вказував на те, що дитина є здоровою, медична допомога надається дитині за необхідності. 
Звертаючись до суду із даним позовом,  ОСОБА_1 вказувала на неналежне медичне обслуговування та педагогічну занедбаність спільної відповідачем дитини, посилаючись на положення ст. 24 Конвенції про права дитини, частину третю статті 51 Конституції України, частину першу ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 3 Закону України «Про освіту», частину 2,8,9,10 ст. 7 СК України, ст. 141, 157 СК України, оскільки дочка отримує в закладі освіти високі оцінки, тому така ситуація є підозрілою і рівень знань дитини необхідно перевірити в іншому закладі освіти.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки судом не встановлено, а позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт неналежного медичного обслуговування та педагогічної занедбаності дитини. При цьому правові норми, на які посилалася позивач, не передбачають обов`язку щодо проходження профілактичного медичного огляду або перевірки знань дитини шляхом її оцінювання не тим навчальним закладом, у якому дитина навчається. Суд урахував, що такий спосіб захисту сімейних та цивільних прав, як зобов`язання одного із батьків дитини забезпечити участь дитини у проведенні її медичного обстеження за присутності іншого із батьків, а також зобов`язання одного із батьків дитини забезпечити участь дитини у проведенні її незалежного оцінювання рівня знань за присутності іншого із батьків Сімейний кодекс України та Цивільний кодекс України не передбачають.Іншої норми чинного законодавства, що передбачає захист прав позивача у такий спосіб позивач не зазначила, як і не зазначила, яким чином задоволення такого позову поновить порушені права позивача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними та обґрунтованими, з наступних підстав.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав.
Як передбачено статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
За статтею 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
У справі, що переглядається, позивач просила захистити порушене її право шляхом зобов`язання батька дитини забезпечити участь дитини у проведенні її медичного обстеження за присутності матері, а також зобов`язати батька дитини забезпечити участь дитини у проведенні її незалежного оцінювання рівня знань у іншому навчальному закладі, за присутності матері.
При цьому вказувала на необхідність проходження профілактичного медичного огляду дитиною через неналежне медичне обслуговування дочки та необхідність перевірки її знань шляхом оцінювання дитини навчальним закладом, в якому дитина не навчається, оскільки у центрі дистанційної освіти «Джерело Плюс» дочка отримує завищені оцінки з усіх предметів.
Однак судом встановлено та не спростовано позивачем, що дитина забезпечена належною медичною допомогою, яка, зокрема, надається дитині у разі необхідності, навчається у центрі дистанційної освіти «Джерело Плюс», який має, передбачений законом дозвіл на здійснення відповідної освітньої діяльності у сфері повної загальної середньої освіти та повної загальної середньої освіти за рівнем початкової освіти.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Суд першої інстанції встановив, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, не обґрунтувала, яке її суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов. Наявність у ОСОБА_1 сумніву стосовно отримання її дочкою ОСОБА_8 якісних освітніх послуг у належному закладі освіти, з посиланням на те, що дитина навчається дистанційно та отримує в закладі освіти високі оцінки, а тому її рівень знань необхідно перевірити в іншому закладі освіти, не може слугувати достатньою підставою для захисту цивільного права позивача за відсутності доказів того, що таке право порушене відповідачем.
Так, підставами позову позивач зазначила ст. 24 Конвенції про права дитини, частину третю ст.51 Конституції України, частину першу ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 3 Закону України «Про освіту», частину 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, ст. 141, 157 СК України, положення яких передбачають право дитини на належний розвиток, медичне обслуговування, освіту, які мають забезпечувати батьки спільно.
Жодна із зазначених позивачем правових норм не передбачає обв`язку щодо проходження профілактичного медичного огляду або перевірки знань дитини шляхом її оцінювання не тим навчальним закладом в якому дитина навчається, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що обраний спосіб захисту позивачем не дозволить ефективно захистити та відновити права позивача.
Та обставина, що батьки дитини по - різному тлумачать поняття «належне медичне обслуговування» та «належні освітні послуги» не свідчить про неналежне забезпечення відповідачем дитині медичного обслуговування та наявності педагогічної занедбаності. 
Оскільки відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Доводи апеляційної скарги щодо дослідження судом доказів у справі, поданих сторонами колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
Так, за статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Передбачене статтями 12, 13, 49 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.
Отже, процесуальний обов`язок суду - належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає у тому, що незалежно від категорії справ слід дотримувати вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з додержанням порядку збирання, подання та дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20).
Цивільний процесуальний кодекс України не покладає обов`язок на учасників справи використовувати лише певні засоби і способи доказування, натомість цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.
Колегія суддів вважає, що обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Твердження позивача про те, що заявлені нею позовні вимоги спрямовані на забезпечення саме ОСОБА_1 , як матір`ю дитини, виконувати свої материнські обов`язки шляхом можливості надання дитині медичної допомоги та освітніх послуг, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Хибними є доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наказу МОЗ №682 від 16.08.2010 «Про удосконалення медичного обслуговування учнів загальноосвітніх навчальних закладів», оскільки такий наказ визнано таким, що втратив чинність наказом №849 від 16.05.2024, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.05.2024 за №782/42127.
Отже, у цій справі позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для задоволення позову. 
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права ст.ст. 36, 39, 40, 41, 263 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що заява про відвід не містить доводів на підтвердження упередженості суду, апеляційна скарга позивача також не містить будь-яких обґрунтованих підстав щодо упередженості судді суду першої інстанції. А відтак підстави для скасування судового рішення за наведених позивачем доводів в цій частині відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до власної оцінки позивачем письмових доказів у справі, а також є власним тлумаченням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Волковим Анатолієм Володимировичем, залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Постанова складена 27 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                                    О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                  А.М. Стрижеус