ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року	Львів	Справа № 572/4455/24 пров. № А/857/2781/25	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Гладкої С.Я.,
представника позивача                                             Онисковця М.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2024 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції  про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Довгий І.І., 
час ухвалення рішення – 12:15:00, 
місце ухвалення рішення – м. Сарни, 
дата складання повного тексту рішення – 09 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив: скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07 вересня 2024 року інспектором роти № 5 батальйону УПП в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Горошком В.В. стосовно нього складено постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 511979. Згідно з цією  постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності за керування автомобілем «MERCEDES BENZ SPRINTER» н.з. НОМЕР_1 , який був обладнаний засобами ремінної безпеки, не використавши ремінь безпеки, крім того, водій не мав при собі реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив вимоги п. 2.3В, 2.1 Б, 2.1.Ґ ПДР України, вчинивши адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП. Вважає, що зазначена постанова винесена за відсутності доказів вчинення ним вказаних у ній правопорушень, а викладені в ній обставини не відповідають дійсності. Зазначає, що оскаржувана постанова прийнята з істотними порушеннями вимог чинного законодавства, зокрема, посадовою особою було порушено його право на захист, не було враховано його пояснення.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що із дослідженого в судовому засіданні відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 керував автомобілем,   не будучи пристебнутий ременем безпеки, ремінь пристебнув після того, як йому подали знак про зупинку транспортного засобу. Крім того, у водія не було реєстраційного документу на транспортний засіб. З відеозапису встановлено, що позивачу були роз`яснені його права, зокрема право на правову допомогу. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що факт порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху доведений доказами, передбаченими ст. 251 КУпАП, а позивачем не спростовані факти, зазначені в постанові про адміністративне правопорушення. Суд першої інстанції вказав, що оскаржувана постанова прийнята правомірно, дії позивача кваліфіковано правильно, стягнення накладено в межах санкції вказаної статті, у зв`язку з чим підстави для скасування постанови відсутні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскаржувана постанова не містить жодних доказів вчинення адміністративних правопорушень, оскільки графа 7 постанови не заповнена. Вказує, що до відзиву на позовну заяву представник відповідача долучив п`ять файлів в якості доказів вчинення зазначених в оскаржуваній постанові адміністративних правопорушень, проте такі докази є недопустимими, оскільки жоден з них не був наданий йому під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та жоден з них не зазначений в оскаржуваній постанові.  Зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема, про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис (якщо такий запис здійснювався). Вважає, що вимога надати реєстраційний документ на автомобіль «MERCEDES BENZ SPRINTER» н.з. НОМЕР_1 була незаконною вже з підстав того, що вона надійшла після незаконної зупинки транспортного засобу представником поліції. Зазначає, що оскаржувана постанова взагалі не містить опису фактичних обставин, які б стосувались наявності або відсутності у ОСОБА_1 07 вересня 2024 року договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, покликався на доводи в ній викладені.
Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері   забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року, водій ОСОБА_1 , 07 вересня 2024 року о 11 год. 10 хв., у м. Сарни, на вул. Європейській, керував автомобілем «MERCEDES BENZ SPRINTER» н.з. НОМЕР_1 , який був обладнаний засобами ремінної безпеки, не використавши ремінь безпеки, крім того, водій не мав при собі реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив вимоги п. 2.3 В, 2.1 Б, 2.1.Ґ ПДР України, тобто вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Стягнення накладено у відповідності до ст. 36 КУпАП. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Статтею 72 КАС України  передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУПАП.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР України).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Стосовно притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення частини 5 статті  121 КУпАП колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті  121 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року, за твердженням відповідача, відбулось у зв`язку із керуванням позивачем  автомобілем «MERCEDES BENZ SPRINTER» н.з. НОМЕР_1 , який був обладнаний засобами ремінної безпеки, не використавши ремінь безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3 В ПДР України.
Згідно з п. 2.3В ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Частиною 5  статті 121 КУпАП  передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП  у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог  статті 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення частини 1 статті 121, частини 5 статті  121 КУпАП відповідачем  до відзиву на позовну заяву подано два відеозаписи та три фотознімки.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що в графі 7 «до постанови додаються» постанови серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року відсутні будь-які відомості (а.с.15-16).
Приписами ч. 3  ст. 283 КУпАП  чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскарженій постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено фотофіксацію чи відеозапис, така фотофіксація чи відеозапис, згідно з вимогами  статті 74 КАС України, не можуть вважатися належними та допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення.
Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 524/9716/16-а.
Згідно ч. 1  ст. 73 КАС України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтями  75,  76 КАС України  передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Таким чином,  подані Департаментом патрульної поліції до суду першої інстанції відеозаписи та фотознімки є недопустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення, оскільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилання на такі докази, а також не містить посилання на технічний засіб, яким вони здійснені.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями  283,  284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Проте, в оскаржуваній постанові не наведено жодного доказу винуватості позивача у скоєнні правопорушень, передбачених частиною 5 статті  121 КУпАП.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 5  ст. 121 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення в цій частині.
Стосовно притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення частини 1 статті 126 КУпАП колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 126 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року, за твердженням відповідача, відбулось у зв`язку із тим, що водій не мав при собі реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив вимоги п. 2.1 Б ПДР України.
Відповідно до  п. 2.1 Б ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі реєстраційний документ на транспортний засіб.
Частиною 1  статті 126 КУпАП  передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Колегія суддів зауважує, що адміністративна відповідальність за вищевказаною нормою настає, зокрема, у разі керування транспортним засобом особою, яка не має при  собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в реєстраційному документі на транспортний засіб.
Таким чином, закон пов`язує відповідальність, яка передбачена ч. 1  ст. 126 КУпАП, за не пред`явлення водієм для перевірки, зокрема реєстраційного документа на траспортний засіб.
Щодо покликання скаржника на неправомірність зупинки відповідачем його транспортного засобу, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.
Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ  передбачено, що водій зобов`язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За змістом  ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 582-VII  поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Пунктом 2 ч. 1  ст. 32  Закону України «Про Національну поліцію»  встановлено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи,  якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
З системного аналізу вищенаведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право працівників органів Національної поліції перевіряти наявність реєстраційного документу на транспортний засіб, кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Колегія суддів зазначає, що підставою для зупинки транспортного засобу позивача було керування транспортним засобом за відсутності пристебнутого ременя безпеки, про що працівниками поліції проінформовано ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції зауважує, що не пред`явлення позивачу доказів працівниками поліції, що позивач керував автомобілем без пристебнутого ременя безпеки, не може слугувати належним обґрунтуванням незаконності вимоги поліцейського щодо пред`явлення реєстраційного документу на транспортний засіб та не спростовує законності винесення оскаржуваної постанови в цій частині, оскільки позивач фактично не пред`явив реєстраційний документ на транспортний засіб.
При цьому, факт недоведеності вчинення позивачем іншого порушення ПДР, а саме: керування автомобілем без пристебнутого ременя безпеки не спростовує правильності вимоги поліцейського пред`явити для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №127/19283/17. Так, Верховний Суд вказав на помилковість позиції скаржника про наявність у нього права не пред`являти посвідчення водія та реєстраційного документа на транспортний засіб на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною. Верховний Суд зазначив, що доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи. Крім того, Верховний Суд зауважив, що притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за частиною першою статті 126 КУпАП за одне правопорушення з числа вчинених, є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог знаку пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» (у справі, що переглядалася судом касаційної інстанції) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем при розгляді справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не додано доказів, які б підтверджували, що на момент розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення, у позивача був наявний реєстраційний документ на транспортний засіб.
Також колегія суддів зауважує, що відсутні підстави надавати оцінку порушенню   п. 2.1.Ґ ПДР  України (непред`явлення полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів), який зазначений в оскаржуваній постанові, оскільки оскаржуваною постановою письмово не зафіксовано відсутність у позивача полісу страхування, натомість зазначення самого лише пункту 2.1.Ґ ПДР  України без відповідного письмового опису правопорушення  не є підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за цим пунктом.
Крім того, зазначення такого пункту не змінює факту  доведеності правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1  ст. 126 КУпАП за непред`явлення реєстраційного документа на транспортний засіб.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП   за непред`явлення реєстраційного документа на транспортний засіб прийнята правомірно.
Згідно з ч. 2  ст. 36 КУпАП  якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Відповідно до частини третьої  статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Частиною 1  статті 126 КУпАП  передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в реєстраційному документі на транспортний засіб, яке тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 5  ст. 121 КУпАП, а в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП  оскаржувану постанову залишено без змін, колегія суддів приходить до висновку про те, що захід стягнення слід змінити, а саме адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн замінити на адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення  Сарненського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2024 року  у справі № 572/4455/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 5  ст. 121 КУпАП, та справу про адміністративне правопорушення в цій частині закрити.
Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 511979 від 07 вересня 2024 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП  залишити без змін.
Змінити захід адміністративного стягнення ОСОБА_1 на адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн (чотириста двадцять п`ять гривень) за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1  ст. 126 КУпАП.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін