ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
28 січня 2025 року
м. Харків
справа №638/18275/15
провадження №22-ц/818/691/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря Смелянець К.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання недійсним договору споживчого кредиту, договору іпотеки частки майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Хайкіна В.М.,-
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно прохальної частини якої просить суд: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті ворота» за договором №85 про надання споживчого кредиту від 26.04.2013 року в загальній сумі 101 753,74 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №13-067 від 26.04.2013 року. 
08.04.2016 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву, з урахуванням заяви про уточнення, в якій вона просила визнати недійсним договір № 85 про надання споживчого кредиту від 26.04.2013 року, як такий що вчинено під впливом помилки, щодо обставин які мають істотне значення та визнати нікчемним іпотечний договір № 13-067, укладений між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горішним Є.В., за реєстрований в реєстрі за номером 930.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 липня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ» заборгованість на загальну суму 311 266 грн 57 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання недійсним договору споживчого кредиту, договору іпотеки частки майна відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ» сплачений судовий збір у розмірі 5 618 грн 37 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «ГРОТ», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання недійсним договору споживчого кредиту, договору іпотеки частки майна задовольнити та вирішити питання щодо судових витрат.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, що сторонами обумовлено у письмовому вигляді ціну договору, відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того зазначає, що Банком безпідставно збільшувались відсотки за користування кредитом оскільки з позовом Банк звернувся до закінчення строку виконання договірних зобов`язань, тобто до кінцевої дати зазначеної в кредитному договорі. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно, протягом всього розгляду справи з 2015 року по 2024 рік, приймались уточнені позовні вимоги позивача зі збільшенням суми заборгованості, чим порушено вимоги чинного законодавства. Також зазначає, що вона не згодна із розрахунком банку, оскільки вони не відповідає вимогам чинного законодавства та при внесенні нею коштів на погашення кредиту жодного разу, сума боргу не зменшувалась, чим порушені її права, як споживача. Також вказує, що іпотечний договір укладений на частку у спільній частковій власності, що є порушенням вимог чинного законодавства. Вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позову.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1  порушила умови договору № 85 про надання споживчого кредиту від 26.04.2013 року щодо повернення кредиту та сплати процентів в строки, передбачені  Кредитним договором у зв`язку з чим, станом на 21.10.2015 року виникла заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором в розмірі 101 753,72 грн, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 68 715, грн, сума заборгованості за відсотками -19 698,88 грн, пені за простроченою заборгованістю, всього, в тому числі, за кредитом 6 905,32 грн, за процентами 6 434,62 грн. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти за користування грошовими коштами станом на 25.10 2016 року склали 43 409,54 грн. Відповідно до п. 2.1., 2.3. Договору, ст. 625 ЦК України, за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит (з урахуванням додаткових угод до Договору), проценти сплачуються Позичальником за ставкою, на 20 процентних пунктів вищою ніж та, яка визначена у п.1.1. Договору, тобто 39 % річних. Отже, проценти за користування грошовими коштами за період з 25.10.2016 року по 27.01.2021 року склали 114 082, 90 грн. Відповідно до положень статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Інфляційне збільшення суми боргу за період жовтня 2015 року по грудень 2020 року становить 71 719,19 грн. Окрім того, на момент звернення Первісного кредитора до суду, відповідно до умов Кредитного договору (п. 4.1.1., п. 5.9.), пеня за простроченою заборгованістю складала: за кредитом – 6905,32 грн, за процентами – 6 434,62 грн. Таким чином, станом на 27.02.2021 року заборгованість відповідача перед позивачем склала: сума простроченої заборгованості - 311 266,57 грн, яка складається з: сума простроченої заборгованості за кредитом - 68 715,00 грн; сума простроченої заборгованості за процентами - 157 494,44 грн; інфляційне збільшення суми боргу за період з жовтня 2015 року по грудень 2020 року -71 719,19 грн; пеня за простроченою заборгованістю кредитом – 6905,32 грн, за процентами – 6 434,62 грн. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що 40/100 частин квартири  АДРЕСА_1 , мають власний реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та технічний паспорт, власний особовий рахунок. Права власності на предмет іпотеки ОСОБА_1  отримала на підставі договору дарування від 25.04.2006 року і згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час внесення запису про право власності  ОСОБА_1 , форма власності зазначена не як «приватна спільна», а як «приватна» власність, на 40/100 квартири, видано окреме свідоцтво про право власності р.№ 1-94-42501 ХМЦПДЖФ від 11.11.1994 року, що свідчить про виділ в натурі частки в комунальній квартирі і про дотримання вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку» при укладанні спірного договору іпотеки. Оскільки своїх зобов`язань за кредитними договорами відповідач добровільно не виконувала належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобов`язання, то у позивача обґрунтовано виникло право вимагати від боржника повернення коштів отриманих у кредит, а також процентів за користування кредитом. Оскільки позовні вимоги Товариства задоволені то на підставі ст. 142 ЦПК України судом першої інстанції вирішено питання щодо стягнення судових витрат на оплату послуг адвоката, що є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 26.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті ворота» та ОСОБА_1 укладено договір №85 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 70 000,00 грн, а Позичальник ОСОБА_1 зобов`язалася на умовах, передбачених Кредитним договором, повернути кредит в термін не пізніше 25.10.2016 року та сплатити проценти за користування ним за ставкою 19% річних.
ОСОБА_1 порушила умови договору № 85 про надання споживчого кредиту від 26.04.2013 року щодо повернення кредиту та сплати процентів в строки, передбачені Кредитним договором та станом на 21.10.2015 року виникла заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором в розмірі 101 753,72 грн, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 68 715, грн, сума заборгованості за відсотками -19 698,88 грн, пені за простроченою заборгованістю, всього, в тому числі, за кредитом 6 905,32 грн, за процентами 6 434,62 грн.
В забезпечення виконання усіх вимог Банку до Позичальника за Кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього, було укладено іпотечний договір № 13-067, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., за реєстровим № 930, предметом якого є нерухоме майно, а саме: 40/100частин квартири АДРЕСА_1 .
25.04.2016 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» ( первісний кредитор) на підставі Договору про відступлення права вимоги № 88 відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія Горизонт», зокрема, але не виключно, в повному обсязі права вимоги за Кредитним договором та на підставі Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук І.В. за реєстровим № 659 відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» право вимоги за Іпотечним договором № 13-067.
26.04.2016 року ТОВ «Фінансова Компанія Горизонт» на підставі Договору про відступлення права вимоги та на підставі Договору про відступлення прав за Іпотечним договором, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Калінчук І.В. за реєстровим № 664 відступив на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс- Капітал» , що діє від власного імені, в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційний фонд «ГРОТ» (реєстраційний код за ЄДРІСІ 233448) зокрема, але не виключно, в повному обсязі права вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором № 13-067 від 26.04.2013 року.
Отже на час розгляду справи є кредитором відповідача ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 1.1 Договору про відступлення права вимоги від 26.10.2016 року Первісний кредитор відступив, а Новий кредитор прийняв належні Первісному кредитору права вимоги до Боржника за Кредитним договором щодо повернення кредиту ( заборгованості) та/або сплати процентів за користування та/або сплати комісій та/або сплати пені/та/або сплати штрафів та/або компенсації ( відшкодування) інфляційних збитків та/або компенсації ( відшкодування) інших витрат ( збитків), здійснених ( понесених)Банком та/або Первісним кредитором ( надалі за текстом- Право вимоги).
Згідно п. 1.3.2. вищезазначеного договору, обсяг прав вимоги: усі права вимоги погашення заборгованості Боржника за Кредитним договором №2 ( відповідно до розділу «Визначення термінів та понять в Договорі» - кредитний договір №2 – Договір № 85 від 26.04.2013 р. про надання споживчого кредиту) , що забезпечений Іпотечним договором, в обсязі 120 914, 35 грн.
Приймаючи до уваги, що відповідач до теперішнього часу жодним чином не бажав сплатити заборгованість за кредитним договором, увесь час користується грошовими коштами, що їй не належать, та не сплачує за їх користування проценти, заборгованість ОСОБА_1 значно збільшилась з моменту звернення ПАТ «Банк Золоті Ворота» до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять право первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлене договором або законом.
Отже ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс- Капітал» набувши статусу нового кредитора у Кредитному договорі № 85 від 26.04.2013 року, отримало право пред`явлення грошової вимоги до ОСОБА_1 про погашення наявної в неї заборгованості за вказаним договором.
Всупереч умовам Кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс- Капітал»», ні на рахунки попереднього кредитора.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції: відповідно до п. 2.1. Кредитного Договору № 85 від 26.04.2013 року, проценти є платою за користування кредитом та сплачуються Позичальником за весь час користування кредитом до дня його фактичного повернення, у тому числі і після закінчення строку, на який було надано кредит; згідно із положеннями п.2.3. Кредитного договору, за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит (з урахуванням додаткових угод до Договору), проценти сплачуються Позичальником за ставкою, на 20 процентних пунктів вищою ніж та, яка визначена у п.1.1. Договору. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки суми заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог, Товариство зазначало, що Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті ворота» та ОСОБА_1  було укладено договір №85 про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов`язується 26.04.2013 року надати позичальникові грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн, а позичальник зобов`язується на умовах, передбачених кредитним договором, повернути кредит в термін не пізніше 25.10.2016 року та сплатити проценти за користування ним за ставкою 19,00% річних. Позичальником порушені умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати процентів в строки, передбачені кредитним договором та станом на 21.10.2015 року виникла заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором в розмірі 101 753,74 грн, яка складається з: суми строкової заборгованості за кредитом у розмірі 51 615,00 грн, суми строкової заборгованості за відсотками у розмірі 1 385,11 грн, суми простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 17 100,00 грн, суми простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 18 313,69 грн, пені за простроченою заборгованістю за кредитом у розмірі 6 905,32 грн, пені за простроченою заборгованості за відсотками у розмірі 6 434,62 грн. В забезпечення виконання всіх вимог банку до позичальника за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього, було укладено наступний іпотечний договір: 26.04.2013 року між банком АТ «Банк Золоті ворота» та  ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №13-067, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., зареєстрований в реєстрі за №930, предметом якого є нерухоме майно (разом з усіма його приналежностями), а саме: 40/100 частин квартири  АДРЕСА_1  та складається з трьох кімнат житловою площею 46,1 кв.м., загальною площею 61,5 кв.м. комунальна. Ринкова вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 135 000,00 грн. Невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, порушені законні права позивача на отримання належних останньому за кредитним договором коштів, як кредитора у грошовому зобов`язанні, у зв`язку із чим позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_1  на користь позивача заборгованість на загальну суму 311 267,00 грн; зазначити у рішенні про нарахування процентів та встановленого індексу інфляції від суми стягнення, яка буде встановлена рішенням сулу, до моменту виконання рішення, відповідно до вимог статті 625 ЦК України із розрахунку 39% річних від простроченої суми заборгованості 68 715,00 грн та індексу інфляції на всю суму, що підлягає стягненню за рішенням суду. 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що позивачем за первісним позовом ПАТ «Банк Золоті Ворота» перед укладанням кредитного договору і наданні кредитних коштів письмово не повідомив інформацію про умови кредитування і та сукупну вартість кредиту, посилається на порушення з боку банку п. 2.1., 2.2., 2.4., 2.5., 3.1. 3.3., 3.4.Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р за № 541/13808. З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що зазначені твердження ОСОБА_1 спростовуються Договором № 85 про надання споживчого кредиту від 26.04.2013 року, в якому зазначені усі істотні умови договору. Так, в договорі указано предмет договору, строк дії договору і повернення коштів, процентна ставка за користування кредитом, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, порядок розірвання договору та інше. Додатком № 1 до договору № 85 від 26.04.2013 року , який є графіком платежів у розмірі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань Позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту у формі кредитної лінії. Текст вищенаведених документів детально описує всі умови укладення договору споживчого кредиту, порядок сплати та нарахування плати за користуванням цим кредитом, а факт підписання цих документів ОСОБА_1 і отримання суми кредиту підтверджує обізнаність ОСОБА_1 з умовами кредитування. Щодо вимоги про визнання нікчемним іпотечного договору № 13-067 від 26.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Золоті Ворота», в обґрунтування нікчемності іпотечного договору ОСОБА_1 посилалась на той факт, що в супереч положенням ст. 5,6 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки стала 40/100 частин квартири, які не було виділено в натурі і на укладання договору не було нотаріально посвідченої згоди інших співвласників. 
Щодо позовних вимог Товариства до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно частини 1,2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17), проценти, які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії: ”проценти за користування кредитом” — проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як “проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами“, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано частиною 1 статті 1048 та частиною 1 статті 1054 ЦК України; “проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами” – проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.
В постанові Верховного Суду, від 05.03.2019 по справі № 5017/1987/2012 визначено, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України (пункти 49 та 50 постанови від 05.03.2019 року у справі у справі № 5017/1987/2012).
Приймаючи до уваги вищезазначені Правові позиції Верховного суду, та той факт, що сторони погодили порядок нарахування і виплати процентів поза межами строку дії договору ( п.2.1., 2.3. Договору), судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборгованість відповідача станом на 19.11.2020 року складала: сума простроченої заборгованості за кредитом – 68 715,00 грн; відповідно до п. 1.1. договору проценти за користування грошовими коштами до 25.10.2016 року становить 19% річних; станом на 21.10.2015 року ( звернення банку до суду з позовною заявою) заборгованість позивача складала 101 753,74 грн. 
Строк дії договору до 25.10.2016 року.
Проценти за користування грошовими коштами станом на 25.10 2016 року складали 43 409,54 грн. 
Відповідно до п. 2.1., 2.3. Договору, ст. 625 ЦК України, за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит ( з урахуванням додаткових угод до Договору), проценти сплачуються Позичальником за ставкою, на 20 процентних пунктів вищою ніж та, яка визначена у п.1.1. Договору, тобто 39 % річних.
Отже, проценти за користування грошовими коштами за період з 25.10.2016 року по 27.01.2021 року склали 114 082, 9 грн.
Відповідно до положень статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Отже, інфляційне збільшення суми боргу за період жовтня 2015 року по грудень 2020 року становить 71 719,19 грн. Окрім того, на момент звернення Первісного кредитора до суду, відповідно до умов Кредитного договору ( п. 4.1.1., п. 5.9.), пеня за простроченою заборгованістю складала: за кредитом – 6905,32 грн, за процентами – 6 434,62 грн.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з тим, що станом на 27.02.2021 року заборгованість відповідача перед позивачем складає: сума простроченої заборгованості - 311 266,57 грн, яка складається з: сума простроченої заборгованості за кредитом - 68 715,00 грн; сума простроченої заборгованості за процентами - 157 494,44 грн; інфляційне збільшення суми боргу за період з жовтня 2015 року по грудень 2020 року -71 719,19 грн; пеня за простроченою заборгованістю кредитом – 6905,32 грн, за процентами – 6 434,62 грн.
Вказані розрахунки заборгованості відповідачем спростовано не було.
Посилання ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції вимог щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог, судова колегія зазначає, що така дія не суперечить вимогам процесуального законодавства та судовій практиці та відповідає вимогам визначеним у п. 2.1., 2.3. Договору від 26.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Золоті Ворота». 
Оскільки провадження у даній справі відкрито до набрання чинності новою редакцією ЦПК України (2004 року), попереднє засідання у справі не проводилось.
Подання уточнених позовних вимог протягом розгляду судом даної справи не призвело до неправильного висновку в частині заявлених позивачем, за первісним позовом, вимог.
В силу ч.2 ст.376 ЦПК України порушення процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.
Зазначений порядок не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, передбаченого ч.3 ст.376 ЦПК України.
Підстав для зміни або скасування рішення в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» про стягнення заборгованості в розмірі 311 266,57 грн не вбачається.
Рішення в цій частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Щодо вимог ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, судова колегія зазначає наступне.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Предметом спору у цій справі є визнання договору іпотеки недійсним з тих підстав, що співвласниками майна ОСОБА_2 , ОСОБА_3 нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку ОСОБА_1 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 , не надавали.
Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном к особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники, на вчинення правочину.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, свідчать про те, що нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_1 . Сторони цього не заперечують, презумпцію спільності права власності на вказане майно не оспорюють.
Також, судом установлено, що відповідно до оспорюваного договору іпотеки № 13-067 від 26.04.2013 рокувказане нерухоме майно, а саме: 40/100 частин квартири АДРЕСА_1 передане ОСОБА_4 в іпотеку банку ПАТ «Золоті Ворота» (первісний кредитор, іпотекодержатель) для забезпечення виконання кредитного договору.
Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі – Закон № 898-IV) іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону№ 898-IV). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону № 898-IV).
Згідно з частиною другою статті 6 Закону 898-IV (у редакції, чинній на час укладення спірного правочину) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину іпотеки № 13-067 від 26.04.2013 рокуквартира АДРЕСА_1  була спільною частковою власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
При укладені 26.04.2013 року договору іпотеки спірного майна і посвідченні його приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., іншими співвласниками цього майна були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які нотаріальної згоди на укладення вказаного правочину не надали, що підтверджується самим текстом договору.
Даних про виділ частки ОСОБА_1 в натурі матеріали справи не містять.
Ці факти не спростовані сторонами у вказаній справі.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
У частинах першій, другій статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Таким чином, особа може, реалізуючи своє право свободи договору (право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (оспорюваний правочин) (згідно зі статтею 215 ЦК України).
Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.
Згідно із частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору іпотеки ОСОБА_1 надала документи про право на частку у спільній частковій власності. Даних щодо надання дозволу власниками іншої 60/100 частин квартири матеріали справи не містять.
Наведене свідчить про те, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки № 13-067 від 26.04.2013 року з ОСОБА_1 контрагент за договором іпотеки ПАТ «Золоті Ворота» знав про те, що нерухоме майно (предмет іпотеки) квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та, що останні, як співвласники цього майна, нотаріальної згоди на укладення вказаного правочину не надавали.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку про наявність підстав для скасування судового рішення в частині зустрічних позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним із ухваленням нового про задоволення вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом та визнання недійсним договір іпотеки № 13-067 від 26 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., за реєстровим № 930, предметом якого є нерухоме майно, а саме: 40/100частин квартири АДРЕСА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги виводи суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки зустрічний позов підлягає задоволенню, то з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі у розмірі 487,20 грн та розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 730,80 грн, а всього 1 218,00 грн.
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 липня 2024 року – в частині зустрічних позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним скасувати.
Зустрічний позов в цій частині задовільнити.
Визнати недійсним договір іпотеки № 13-067 від 26 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Золоті Ворота», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., за реєстровим № 930, предметом якого є нерухоме майно, а саме: 40/100частин квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 218,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                             О.В. Маміна
Судді:                                                                               Н.П. Пилипчук
       О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 04.02.2025 року.