ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 лютого 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 202/5266/24 
провадження № 61-13550св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Болградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 липня 2024 року у складі судді Мариніна О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Халаджи О. В., Космачевської Т. В., Максюти Ж. І. у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Болградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Болградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме факту народження діда заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місті Болград Ізмаїльської області Української РСР. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 13 травня 2024 року залишив заяву  ОСОБА_1 без руху через її невідповідність вимогам статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і надав десятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали суду для усунення недоліків, а саме заявнику необхідно було надати докази на підтвердження реєстрації місця проживання або місця перебування на території Індустріального району міста Дніпра. 
 
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що законодавством чітко встановлений порядок реєстрації як місця проживання, так і місця перебування фізичної особи на території України, яке вимагає обов`язкового внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи. 
 
Звертаючись до суду з цією заявою, заявник зазначила, що вона фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди житлового приміщення. 
 
Водночас фактичне проживання заявника за вказаною адресою не є підставою для прийняття судом заяви до розгляду, оскільки фізична особа може мати декілька місць проживання, проте реєстрації підлягає тільки одне місце проживання або перебування фізичної особи, саме тому законодавець визначив, що підсудність цивільних справ залежить від реєстрації у встановленому законом порядку місця                                   проживання / перебування фізичної особи. 
 
З урахуванням наведеного, зважаючи, що заявник не надала доказів, які підтверджують реєстрацію місця проживання або місця перебування особи на території Індустріального району міста Дніпра, заява підлягає залишенню без руху для усунення зазначених недоліків. 
 
На виконання вимог вказаної ухвали представник  ОСОБА_1 адвокат Дарчук Д. В. 23 травня 2024 року подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, у якій зазначив, що  ОСОБА_1 є громадянкою Румунії, держави з безвізовим порядком в`їзду в Україну, а отже, вона може тимчасово перебувати на території України                       до 90 днів протягом 180 днів. Враховуючи, що заявник не перевищувала термін перебування в Україні, правові підстави для отримання посвідки на тимчасове проживання відсутні, що унеможливлює реєстрацію місця проживання в Україні. Водночас це не забороняє заявнику вибирати місце проживання в Україні на її розсуд, а відсутність реєстрації не може слугувати обмеженням у доступі до правосуддя. 
 
Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 18 липня 2024 року визнав неподаною та повернув ОСОБА_1 заяву на підставі частини третьої        статті 185 ЦПК України. 
 
Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Вільний вибір місця проживання обмежується щодо іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України. Реєстрація іноземних громадян в Україні є ключовим елементом для забезпечення їх легального перебування та діяльності на території України. 
 
На переконання суду, наданий заявником договір оренди житлового приміщення         від 01 квітня 2024 року не є належним доказом зареєстрованого місця перебування іноземця на території Індустріального району міста Дніпра. Крім того, визначений у договорі шестимісячний строк оренди житла перевищує можливе тимчасове перебування  ОСОБА_1 на території України до 90 днів протягом 180 днів, на що посилається адвокат. 
 
Фізична особа може мати декілька місць проживання, проте реєстрації підлягає тільки одне місце проживання або перебування фізичної особи, саме тому законодавець визначив, що підсудність цивільних справ залежить від реєстрації у встановленому законом порядку місця проживання / перебування фізичної особи. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 не підтвердила місце проживання на території Індустріального району міста Дніпра, у зв`язку з чим необхідно вважати заяву неподаною та повернути її заявнику. 
 
Не погоджуючись з указаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 через представника  ОСОБА_2 28 липня 2024 року подала апеляційну скаргу. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишив без задоволення, а ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 липня 2024 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, щовисновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання неподаною та повернення  ОСОБА_1  заяви через неусунення недоліків узгоджуються з приписами законодавства і матеріалами справи. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Дарчук Д. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням уточнень просить скасувати ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Уточнену касаційну скаргу представник заявника подав на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивував тим, що іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. 
 
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. 
 
Чинне законодавство не пов`язує право звернення фізичної особи, в тому числі іноземця, із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, саме із реєстрацією місця проживання, така заява може бути подана за місцем фактичного проживання. 
 
ОСОБА_1 , будучи громадянкою держави Румунія, має місце для проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди житлового приміщення та належить до Індустріального району міста Дніпра. 
 
Отже, справа підлягає розгляду в Індустріальному районному суді міста Дніпропетровська за місцем проживання заявника. 
 
Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили дискримінацію заявника за принципом проживання та обмежили у доступі до правосуддя. 
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 22 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. 
 
14 листопада 2024 року справу № 202/5266/24 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 20 листопада 2024 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
21 квітня 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Болградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме факту народження діда заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місті Болград Ізмаїльської області Української РСР (а. с. 1-11). 
 
До заяви додано договір оренди житлового приміщення від 01 квітня 2024 року, укладений між ОСОБА_4 як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем, за умовами якого орендодавець надає орендарю у користування строком на шість місяців квартиру АДРЕСА_2 . У договорі зазначено, що орендар ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Республіки Румунія, місце народження: місто Тбілісі, Грузія, тип паспорта РЕ , країна видачі: ROU, паспорт №  НОМЕР_2 , виданий 26 липня 2022 року, дійсний до 26 липня 2023 року, орган видачі: Бухарест, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 (а. с. 12). 
 
Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 13 травня 2024 року залишив заяву  ОСОБА_1 без руху через її невідповідність вимогам статей 175, 177 ЦПК України і надав десятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали суду для усунення недоліків, а саме заявнику необхідно було надати докази на підтвердження реєстрації місця проживання або місця перебування на території Індустріального району міста Дніпра (а. с. 16). 
 
На виконання вимог вказаної ухвали представник  ОСОБА_1 адвокат Дарчук Д. В. 23 травня 2024 року подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, у якій зазначив, що  ОСОБА_1 є громадянкою Румунії, держави з безвізовим порядком в`їзду в Україну, а отже, вона може тимчасово перебувати на території України                       до 90 днів протягом 180 днів. Враховуючи, що заявник не перевищувала термін перебування в Україні, правові підстави для отримання посвідки на тимчасове проживання відсутні, що унеможливлює реєстрацію місця проживання в Україні. Водночас це не забороняє заявнику вибирати місце проживання в Україні на її розсуд, а відсутність реєстрації не може слугувати обмеженням у доступі до правосуддя (а. с. 19, 20). 
 
Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 18 липня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня     2024 року, визнав неподаною та повернув ОСОБА_1 заяву на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України (а. с. 25, 56-60). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
У пункті 6 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові). 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      від 04 листопада 1950 року (далі -Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
 
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша    статті 129 Конституції України). 
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59). 
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України»,заява № 19164/04). 
 
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18). 
 
Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначено у статті 175 ЦПК України, а положеннями статті 177 ЦПК України передбачено перелік документів, що додаються до позовної заяви. 
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. 
 
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. 
 
Згідно з пунктом 7 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України. 
 
Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання (частина перша статті 316 ЦПК України). 
 
Водночас зі змісту матеріалів цивільної справи відомо, що заявник у цій справі  ОСОБА_1 є іноземкою - громадянкою Республіки Румунія. У поданій заяві заявник зазначила, що проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди житлового приміщення. 
 
Відповідно до приписів статті 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
 
За таких обставин питання підсудності заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, у вказаному випадку вирішується з урахуванням вимог глави 2 розділу І ЦПК України, статті 497 ЦПК України, згідно з якою підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 
 
Згідно з частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. 
 
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. 
 
Варто зауважити, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). 
 
За таких обставин чинне законодавство не пов`язує право звернення фізичної особи, в тому числі іноземця, із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, саме із реєстрацією місця проживання, така заява може бути подана за місцем фактичного проживання. 
 
Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання неподаною та повернення ОСОБА_1 заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки не врахував, що така заява може бути подана за місцем фактичного проживання заявника. 
 
Загалом Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції не вжив достатніх заходів з метою всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та, як наслідок, не здійснив належну перевірку заяви ОСОБА_1 на відповідність її вимогам      статті 316 ЦПК України, в тому числі щодо визначення підсудності цієї заяви Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. 
 
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про відкриття провадження. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
У частині четвертій статті 406 та частині шостій статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі. 
 
У зв`язку з допущеними судами обох інстанцій порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про повернення заяви, та з метою недопущення порушення права заявника на доступ до правосуддя Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (для вирішення питання про відкриття провадження у справі). 
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити. 
 
Ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| С. О. Карпенко
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк