Головуючий І інстанції: Ширант А.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 р. 	Справа № 520/7494/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022  по справі № 520/7494/21
за заявою ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі, ухваленого у справі
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Військової НОМЕР_1                       
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
На розгляді Харківського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії щодо виплати суми індексації (у розмірі 386,10 грн за період з 05.08.2004 по 31.08.2004), а також середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні (за період з 14.08.2014), в задоволенні якого 02.09.2021 було відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024   апеляційну скаргу позивача задоволено частково. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити йому грошове забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення у розмірі 386.10 грн за період з 05.08.2004 по 31.08.2004. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалами Верхового Суду від 31.07.2024 та від 16.08.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 520/7494/21.
На адресу суду 06.01.2025 від позивача надійшла заява про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача - командира військової частини подати у місячний строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 у задоволенні заяви в порядку ст. 382 КАС України - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 року по справі № 520/7494/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі, а саме:
-встановити судовий контроль за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21;
-зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2           ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), подати у місячний строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Зазначає, що висновки суду першої інстанцій, що спір в адміністративній справі №520/7494/21 не є соціальним та не відноситься до переліку справ визначених абз. 2 ч. 1 ст. 382 КАС України, є помилковими, оскільки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №712/5476/19 (провадження №14- 62цс20), від 08.06.2022 у справі №362/643/21 (провадження №14-32цс22), де колегія суддів при визначенні юрисдикції суду, зазначила, що спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити в її задоволенні, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 року по справі № 520/2205/23 про відмову у встановленні судового контроль - залишити без змін. 
Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 відмовлено в задоволенні адміністративного позову.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024   апеляційну скаргу позивача задоволено частково. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити йому грошове забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення у розмірі 386.10 грн за період з 05.08.2004 по 31.08.2004. 
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Вважаючи, що відповідачем безпідставно виконання зазначеного вище рішення суду по адміністративній справі не здійснюється, позивач звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю в порядку ст. 382 КАС України.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 в задоволенні заяви   ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі № 520/7494/21 - відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача, поданої в порядку ст. 382 КАС, суд першої інстанції зазначив про відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які б свідчили про ухиляння відповідача від виконання судового рішення чи/або відсутність у нього наміру його виконувати.
Також, суд зазначив, що спір у даній справі виник з підстав невиплати позивачу відповідачем суми індексації, а також середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні - тобто є спором, пов`язаним із проходженням публічної служби, не є соціальним, не відноситься до переліку справ визначених абз.2 ч. 1 ст. 382 КАС України, а тому у суду є дискреція щодо встановлення судового контролю.
Крім того, суд вказав, що  наразі триває воєнний стан у зв`язку із збройною агресію РФ і це має потужний вплив на правозастосування, в тому числі й на дисципліну виконання судових рішень військовими частинами.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з п.9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у ст.129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.
Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ висловив у рішеннях по справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04; «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), заява № 107/1995/613/701) позицію про те, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.
Для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що невиконання рішень національних судів в Україні - системна проблема (зокрема, справа «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13).
Необхідність максимального забезпечення судом у кожній справі дотримання принципу обов`язковості судового рішення, зумовлено також тим, що невиконання рішень суду призводить до зниження довіри людей до судової влади, а також посилює переконання того, що вирішити спір (правову проблему), використовуючи звернення до суду, є неефективним.
Відповідно до ст.382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.
Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).
Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.
Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.05.2021р. у справі № 9901/598/19.
Слід зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.
Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.
Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.
В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.
За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23.04.2020р. у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.
Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, положеннями КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення (окрім соціальних справ).
При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.
Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що аналіз норми ст.382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами ст.372 КАС України дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо:
рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;
існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;
існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що: загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
У поданій позивачем заяви про встановлення судового контролю останнім зазначено, що 
рішення суду в справі 520/7494/21 залишається невиконаним упродовж тривалого часу.
Позивач вказує, що 02.08.2024 Деснянським відділом державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито примусові виконавчі провадження №75689998 (ідентифікатор доступу: ББ380ВА05Б4Г) і №75689741 (ідентифікатор доступу: БД6В356В3108) вищевказаної постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, яке згідно із вимогами ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», повинне буте виконане військовою частиною НОМЕР_2 , протягом 10 робочих днів. При цьому, військовою частиною НОМЕР_2 , згідно наявних станом на 19.12.2024 електронних матеріалів виконавчих проваджень №75689998 і №75689741, про будь- які обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання вищевказаного судового рішення, або заходи, які вживаються військовою частиною НОМЕР_2 для виконання судового рішення, жодного разу навіть державного виконавця не проінформовано.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду від 16.01.2025, обставини виконання (невиконання) судового рішення не досліджувалися судом першої інстанції, належна оцінка їм не надавалася, незважаючи на доводи позивача, викладені у його заяві.
Отже, після звернення позивача із заявою в порядку ст.382 КАС України суд першої інстанції не вжив будь-яких заходів для її належного розгляду та встановлення всіх обставин по справі.
Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції фактично обмежився посиланням на те, що це є правом суд , а не обов`язком.
Щодо зазначено вище, колегія суддів наголошує, що за загальним правилом, встановлення судового контролю, є правом а не обов`язком суду, однак, задля того, щоб відмовити в його встановленні, суд має перевірити належним чином доводи заявника, викладені в його заяві, та навести підстави для висновку про відмову в задоволенні заяви, поданої у порядку ст.382 КАС України, що судом першої інстанції не здійснено.
Щодо посилань суд у першої інстанції на те, що наразі триває воєнний стан і це має потужний вплив на правозастосування, в тому числі й на дисципліну виконання судових рішень військовими частинами, колегія суддів зазначає, що саме по собі посилання суду першої інстанцій на введення воєнного стану на території України не може бути виправдуванням не виконанню рішення суду для суб`єкта владних повноважень без зазначення конкретних обставин, які перешкоджали та/або ускладнювали його виконання та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого суб`єкта, що, в свою чергу, обумовило невиконання рішення суду.
За змістом ч.1 ст.382 КАС України саме суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт.
Отже, вирішивши у такий спосіб заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції фактично самоусунувся від її належного та всебічного розгляду.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013р. взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20.07.2004р.) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005р., заява № 6318/03; п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009року, заява № 40450/04; п.64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006 року, заява № 30779/04).
На підставі аналізу ст.ст.3, 8, частин першої та другої ст.55, частин 1 та 2 ст.129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться у ст.370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.29-1 Конституції України, а також ст.ст.14 та 370 КАС України.
Колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Вищенаведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022р. у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021р. у справі № 611/26/17, від 07.02.2022р. у справі № 200/3958/19-а, від 24.07.2023р. у справі № 420/6671/18 та від 01.05.2023р. у справі № 520/926/21.
Також, як зазначено у пункті 1 розділу ІІ Рекомендацій Rec(2003)16, Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) «Щодо виконання рішень адміністративних і судових органів у сфері адміністративного права» (on the execution of administrative and judicial decisions in the field of administrative law), держави-члени мають забезпечити виконання судових рішень в межах розумного строку; вони мають уживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили; у разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволяє домагатися виконання такого рішення, зокрема за допомогою судової заборони або пені (coercive fine).
Відповідно до пункту 55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) «Щодо якості судових рішень» (on the quality of judicial decisions) з метою забезпечення ефективності правосуддя, усі країни повинні мати процедури забезпечення виконання рішень.
За таких умов суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, не дотримався норм процесуального права в частині забезпечення належного розгляду заяви в порядку ст.382 КАС України, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні заяви.
Аналіз терміну «провадження» у контексті адміністративного процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що зазначений термін означає як зібрання певних документів, які були предметом судового розгляду (справа), так й комплекс певних процесуальних дій у їх системі.
При цьому, процесуальне законодавство також застосовує такі терміни як «судочинство» та «судовий процес», які за своїм змістом є ширшими ніж судове провадження, оскільки означають увесь комплекс процесуальних дій, прав та обов`язків учасників при здійснення правосуддя та принципів правосуддя (судочинство) та судовий розгляд (судовий процес).
Виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Також, колегія суддів наголошує, що в розрізі приписів ст.382 КАС України саме суд першої інстанції наділений повноваженнями, які вказані в ч.1 згаданої статті, з урахуванням чого вимоги апеляційної скарги про встановлення судом апеляційної інстанції судового контролю за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_2 подати у місячний строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 не підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви в порядку ст.382 КАС України, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ст.312, ч.2 ст.313, п.п.1, 4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 по справі № 520/7494/21 про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 520/7494/21 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    З.Г. Подобайло