КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5167/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                  Справа № 756/2541/23

17 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» адвоката Ярошенка Дмитра Валерійовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., у цивільній справіза позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» про стягнення заробітної плати,-
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  до Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 04 травня 1993 року згідно з наказу                   № 40-к вона була прийнята на роботу до ДП «Київська офсетна фабрика» на посаду касира. Відповідно до наказу №18-к від 01 березня 2004 року переведена на посаду бухгалтера першої категорії. Згідно з наказу №43-к від 10червня 2013 року переведена на посаду провідного бухгалтера. Відповідно до наказу №101-к від 01листопада 2019 року призначена на посаду заступника головного бухгалтера.
Зазначала, що за період з жовтня 2021 року по червень 2022 року відповідач не сплачував їй заробітну плату та інші належні за трудовим договором платежі. Починаючи з жовтня 2021 року та до кінця березня 2022 року, а також за червень 2022 року відповідач нараховував їй заробітну плату, але не виплачував. За період квітень-травень 2022 року відповідач не нараховував заробітної плати взагалі.
Також за тривалий період роботи у відповідача, окрім основної заробітної плати (ставки), їй виплачувались надбавки до заробітної плати за збільшення обсягу робіт, які без відповідного повідомлення під розписку були самостійно зняті відповідачем, тобто, роботодавець самостійно, у порушення вимог ст. 32 КЗпП України, змінив умови її праці, а саме, зменшив їй розмір  оплати  праці.
30 червня 2022 року вона звільнилась з посади заступника головного бухгалтера ДП «Київська офсетна фабрика» з 30червня 2022 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом №75000-ВС/13-к.
Згідно цього ж наказу відповідач зобов`язаний був виплатити їй компенсацію за 12 днів невикористаної відпустки. Розрахунок на день її звільнення відповідач не зробив.
Станом на момент подачі позову до суду заборгованість відповідача по виплатам її заробітної плати та компенсації за відпустку складає 103 374,30 грн.
Також вказувала, що 25 лютого 2019 року між нею та ДП «Київська офсетна фабрика» було укладено договір позики №166, строком дії до 31 березня 2024 року. Умовами вказаного договору передбачено, що повернення сум позики здійснюється шляхом утримання із заробітної плати 2500 грн кожного місяця, а у випадку звільнення з роботи, незалежно від причин звільнення, сума позики підлягає поверненню протягом трьох років з дня звільнення, тобто, до 30 червня 2025 року. 
Сума наданої їй позики, що підлягає поверненню ДП «Київська офсетна фабрика» до 30 червня 2025 року, становить 27 700 грн, яка нею визнається та не спорюється.
Оскільки відповідно до розрахункового листа за червень 2022 року, складеного відповідачем на підставі бухгалтерських відомстей, заборгованість роботодавця (відповідача) перед нею з виплати заробітної плати та компенсації за відпустку складає 103 374,30 грн, яка не погашена, вона 30 серпня 2022 року направила відповідачу заяву з проханням виплатити їй заборгованість із заробітної плати, яка з вирахуванням суми позики, що підлягає поверненню 27 700,00 грн, яку вона погодилась погасити шляхом утримання із заробітної плати із суми 103 374,30 грн, становить 75 674,30 грн. Відповідь на цю заяву вона від відповідача не отримала.
Зазначала, що 04 жовтня 2022 року відповідач направив їй листа у якому підтвердив наявність перед нею заборгованості із заробітної плати та повідомив про готовність виплатити заборгованість, з проханням повідомити відповідача про спосіб отримання виплат по заборгованості. У відповідь на вказаний лист, вона 11 жовтня 2022 року надала відповідачу реквізити банківського рахунку, однак заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку не була їй виплачена.
Після неодноразової переписки з роботодавцем щодо виплати заборгованості із заробітної плати, 26 січня 2023 року відповідач направив їйвимогу про стягнення заборгованості №75000-ВС/12 з розрахунком, у відповідності до якої відповідачем, хоч і підтверджено заборгованість із заробітної плати перед нею на суму 78 578 грн. 28 коп., однак відмовлено здійснювати виплати із вказівкою про незаконність нарахування їй матеріальної допомоги у розмірі 52 319 грн. 62 коп. і зазначення про наявний борг працівника перед роботодавцем у сумі 3 945 грн. 34 коп., який розраховано шляхом вирахування із заборгованості по заробітній платі суми позики та сум помилково виплаченої матеріальної допомоги.
Позивач вважала, що відповідач, порушуючи вимоги законодавства про працю, неправомірно відмовив їй у виплаті заборгованість із заробітної плати, яка становить 103 374,30 грн. При цьому, загальна сума виплаченої їй матеріальної допомоги у розмірі 52 319.62 грн, що виплачувалась їй частинами, починаючи з 2019 року, не підлягає поверненню за правиламистатті 1215 ЦК України.
Отже, утримання відповідачем з її заробітної плати сумидобровільно виплаченої їй відповідачем (роботодавцем) матеріальної допомоги є незаконним і вимога відповідача від 26січня 2023 року є протиправною та такою, що не може бути задоволена.
Крім того, пунктом 5.4. договору позики передбачено, що у випадку її звільнення з роботи, незалежно від причин звільнення, сума позики підлягає поверненню протягом трьох років з дня звільнення. Оскільки правовідносини, що виникли з договору позики, регулюються цивільним законодавством, а вона була звільнена з роботи 30червня 2022 року, то за правилами договору позикистрок повернення нею залишку позики відповідача становить до 30 червня 2025 року, а відтак, у відповідача не настало право вимагати у неї  повернення залишку позичених коштів і вимога відповідача у цій частині є передчасною і не підлягає задоволенню.
З урахуванням наведених обставин, позивач  ОСОБА_1  просила суд стягнути з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» на її користь 103 374,30 грн заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» про стягнення заробітної плати задоволено.
Стягнуто з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» на користь ОСОБА_1 103 374,30 грн заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.
Стягнуто з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. 
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі, але не більше, ніж за один місяць.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» - адвокат Ярошенко Дмитро Валерійович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції єнезаконним та необгрунтованим. Судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повністю проігнорував пояснення, які були надані представником, як в судовому засіданні, яке відбулось 01.11.2023 року, так і письмові пояснення щодо строків подання відзиву від 02.02.2024 року, та справу розглянув без урахування поданих відповідачем документів.
В подальшому, після подання позивачем відповіді на відзив, відповідачем були подані заперечення, але судом в матеріалах справи було залишено виключно перший аркуш вказаних заперечень, а іншу частину вказаного процесуального документу разом з  поданими відповідачем доказами було повернуто представнику відповідача в судовому засіданні.
Сторона відповідача вважає, що судом першої інстанції грубо порушено право відповідача на справедливий розгляд справи безстороннім судом, що в розумінні положень ст. 2 ЦПК України, а також ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є недопустимим.
З огляду на викладене, просить суд розгляд апеляційної скарги здійснити з урахуванням доказів, що додаються до даної апеляційної скарги.
Стосовно висновків суду щодо розміру заробітної плати нарахованої позивачу за період з січня 2021 року по березень 2022 року, сторона відповідача зазначає, що висновок суду першої інстанції про нарахування позивачу за період з жовтня 2021 по червень 2022  заробітної плати в сумі 168 361,86 грн не відповідає дійсності, так як судом першої інстанції не враховано, що в серпні 2022 року відповідачем було зроблено коригування нарахованої позивачу заробітної плати за три місяці 2022 року, а саме з січня по березень, що підтверджується відповіддю Головного Управління ДПС у м. Києві від 25.05.2023 року №377/ЗПІ/26-15-12-08-08, а також уточнюючими звітними відомостями у додатку №1 до форми 4-ДФ, і вони стосувались не тільки позивача, а і інших працівників підприємства.
Необхідність коригування заробітних плат співробітників відповідача було викликано тим, що при нарахуванні заробітної плати не був врахований наказ №87 від 28.12.2021 року, яким скасувались з 01.01.2022 року усі без виключення доплати працівникам підприємства, в тому числі, і доплати до заробітної плати позивача, що були призначені на підставі наказу №78 від 26.11.2021року.
Водночас, наказ №87 від 28.12.2021 року був проігнорований судом першої інстанції.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що коригування заробітної плати за період з січня по березень 2022 року є нібито маніпуляцією, ґрунтується на припущеннях і спростовується наказом відповідача від 28.12.2021року, який є чинним.
До того ж, прийняття директором відповідача наказу №87 від 28.12.2021року, яким у зв`язку з скрутним фінансовим станом підприємства вирішено припинити нарахування доплат всім без виключення працівникам підприємства, не можна кваліфікувати, як погіршення умов оплати праці або істотну зміну умов праці.
Стосовно розміру заборгованості сторона відповідача зазначає, що  згідно довідки ПФУ Форма ОК-5, що була надана позивачем разом з позовною заявою, розрахунку заборгованості по працівнику ОСОБА_1 за період з 01.10.2021 року по 31.12.2022року , а також розрахункових листків за період з січня по березень 2022 року за період з жовтня 2021 по червень 2022 позивачу було нараховано заробітну плату в сумі 124 873,02 грн, а не 168 361,86 грн, як про це зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому, враховуючи утримані податки із заробітної плати, а також кошти, що були сплачені позивачу, залишок заборгованості відповідача на дату звільнення позивача, без урахування інших обставин у цій справі, складав 91 622,58 грн.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, а також не заперечується позивачем, 25.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №166, на умовах якого позивач отримала позику від відповідача в розмірі                   150 000,00 грн з умовою її повернення в строк до 31.03.2024.
На виконання вказаних вимог договору, позивачем за рахунок відрахувань з заробітної плати, в період з жовтня 2021 по червень 2022 повернуто позику в загальній сумі 22 500,00 грн. Даний факт підтверджується позивачем.
Залишок невиконаних зобов`язань за договором позики, станом на дату звільнення позивача 30.06.2022року, складав - 27 700,00 грн. Даний факт підтверджується позивачем.
В грудні 2022 року, на прохання позивача, частину залишку невиконаних зобов`язань за договором позики №166 від 25.02.2019  року сумі 26 255,66 грн зараховано відповідачем в рахунок виконання зобов`язань з виплати заробітної плати.
Даний факт підтверджується копією листа від 09.11.2022 року (міститься в матеріалах справи), а також поясненнями позивача, викладеними в позовній заяві.
Таким чином, оскільки питання повернення позики за рахунок невиплаченої заробітної плати було ініційовано безпосередньо позивачем на підставі власноручно написаної заяви, то, на думку сторони відповідача, висновки суду першої інстанції про незаконність припинення зобов`язань за договором позики у такий спосіб, а також про необхідність стягнення з відповідача суми 26 255,66 грн є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, як вбачається з розрахункових листків за період з жовтня 2021 по грудень 2021, у позивача із заробітної плати були відраховані профспілкові внески в сумі 749,62 грн.Проти відрахування вказаних сум позивач не заперечує, але суд першої інстанції проігнорував дані обставини.
Також, сторона відповідача наголошує на тому, що залишок заборгованості позивача станом на сьогоднішній день за договором позики складає 1444,34 грн, що підтверджується оборотною відомістю по рахунку, заявою позивача від 09.11.2022 року та оборотною відомістю, яка була надана позивачем разом з позовною заявою та міститься в матеріалах справи.
Не враховано судом першої інстанції і наведені відповідачем обставини щодо того, що Державною аудиторською службою України за період з 20.10.2022 року по 11.01.2023 року проведено ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2020 року по 20.09.2022року. Зарезультатом вказаних ревізій Державною аудиторською службою України було складено акт №20-24/1від 18.01.2023 року, з якого вбачається, зокрема, що  позивачу -  ОСОБА_1 було зайво нараховано матеріальної допомоги в сумі 52 319,62 грн.
31.01.2023 року, у зв`язку з виявленими в результаті перевірки Державної аудиторської служби України порушеннями, які полягали у незаконному отриманні матеріальної допомоги, всупереч положенням колективного договору по підприємству був виданий наказ №7500/ВС-05/23, яким утримано із заробітної плати позивача                    52 319,62 грн незаконно нарахованої та виплаченої матеріальної допомоги.
Таким чином, оскільки, станом на кінець грудня 2022 заборгованість позивача перед відповідачем склала 42 117,30 грн, то вказана сума була зарахована в рахунок виконання зобов`язань з повернення безпідставно виплаченої матеріальної допомоги.
Після зарахування вимог щодо повернення безпідставно сплаченої матеріальної допомоги в рахунок зобов`язань з виплати заробітної плати, всі зобов`язання відповідача перед позивачем припинились.В свою чергу у позивача перед відповідачем залишилась заборгованість за договором позики в сумі 1444,34 грн.
Сторона відповідача вважає, що трудове законодавство не забороняє зарахування зустрічних однорідних вимог у правовідносинах між працівником та роботодавцем, в тому числі у тих, які припинились.
А положеннями ст. 1215 ЦК України чітко визначено про те, що ці положення ст. 1212 ЦК України можуть бути застосовані у даних правовідносинах, але з урахуванням винятків, які визначені в ст. 1215 ЦК України.
Із акта Державної аудиторської служби України №20-24/1 від 18.01.2023 року, а також розрахунків, які додаються до вказаного акту вбачається, що нарахування та виплата матеріальної допомоги була здійснена всупереч положенням колективного договору, які встановлюють граничний розмір матеріальної допомоги, а тому такі обставини, на переконання сторони відповідача, вказують на помилку зі сторони відповідача при обрахунку розміру матеріальної допомоги, що була сплачена позивачу.
Також відповідач наголошує на тому, що позивач згідно займаної посади була заступником головного бухгалтера, а тому розуміла про зайве, всупереч положенням колективного договору, нарахування матеріальної допомоги.
В апеляційній скарзі сторона відповідача зазначає, що орієнтований розрахунок судових витрат, які ДП «Київська офсетна фабрика» понесло та очікує понести у зв`язку з розглядом апеляційної скарги складає 10 000,00 грн. Документи, які підтверджують понесення судових витрат в повному обсязі будуть надані суду протягом п`яти днів з дати ухвалення постанови за результатом розгляду апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  ОСОБА_1  просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року - без змін, посилаючись на те, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права
Зазначає, що про існування наказу відповідача від 28.12.2021 року № 87 «Про скасування доплат» вона дізналась лише під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Такі дії відповідача, на думку позивача, свідчать про свідомі маніпуляції і фальсифікації з її заробітною платою і були свідомою реалізацією наміру не виплачувати їй заробітну плату за будь-яких умов.
Вказує, що відповідач обсягу робіт їй не зменшив, але доплату скасував, чим порушив норми КЗпП України та умови колективного договору, яким не передбачено право роботодавця скасовувати доплату з інших підстав, ніж як з підстав зменшення обсягу робіт.
Не підтверджуються матеріалами справи доводи відповідача про те, що коригування заробітних плат працівникам стосувалось більшості співробітників відповідача, оскільки в матеріалах справи є лише відомості щодо неї - позивача у справі.
Не заслуговує уваги також і твердження відповідача про те, що необхідність коригування заробітних плат було викликано помилкою бухгалтера, відповідального за нарахування заробітної плати.
Позивач звертає увагу на те, що надані відповідачем розрахунки по заборгованості по заробітній платі обраховані таким чином, щоб вийти в нуль, що є явною маніпуляцією з їїзаробітною платою.
Зазначає, що трудові правовідносини і трудові обов`язки, не є тотожними з цивільними правовідносинами і цивільними зобов`язаннями.
Відтак, цивільні вимоги роботодавця (відповідача) до неї не є ні зустрічними, ні однорідними до її вимог про виплату заробітної плати, а тому ст. 601 ЦК України до даних обставин не може бути застосована.
Позивач вказує, що станом на момент проведення відповідачем відрахувань вона не була його працівником і відповідач не мав права проводити вказані відрахування/чи зарахування за його наказом особі, яка не є працівником відповідача.
Всі вказані дії відповідач може ініціювати у судовому порядку, однак ні позову про стягнення вказаних сум, ні зустрічного позову відповідач до неї не подавав.
При цьому відрахування із заробітної плати, яке відповідач називає як «зарахування зустрічних однорідних вимог», відповідач здійснив, порушивши ст. 127 КЗпП України.
В акті Державної аудиторської служби України, на який посилається відповідач,  не вказано про порушення нею Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а зазначено виключно про порушення керівниками відповідача Закону України «Про колективні договори і угоди» та додатків до Колективного договору.
В даному випадку це не свідчить ні про помилку, ні про недобросовісність, оскільки матеріальна допомога у відповідних сумах нараховувалась і виплачувалась роботодавцем добровільно за прямими рішеннями керівників роботодавця і не одноразово, а періодично протягом 2020-2021 років у чітко визначених роботодавцем сумах.
Щодо утримання сум за договором позики, позивач зазначає, що вона пропонувала відповідачу виплатити їй заборгованість із заробітної плати і з цієї ж заробітної плати пропонувала достроково погасити заборгованість з позики. Однак відповідач відмовився від їїпропозиції та відрахував виключно позику, а виплатити заробітну плату відмовився, тобто утримав цю суму позики виключно за власним рішенням, а не за її проханням.
Крім того, позика - це цивільно правові відносини, що виникли між нею та відповідачем на підставі договору позики від 25.02.2019 року № 166. У відповідності до п. 5.2. договору позики повернення сум позики за взаємною згодою здійснюється в тому числі і шляхом утримання з моєї зарплати щомісячно 2500 грн. Про інші суми платежів домовленостей між мною і роботодавцем не існувало.
Згідно п. 5.4. договору позика повертається протягом трьох років з дати мого звільнення. Тобто я повинна повернути позику до 30.06.2025 року (протягом 3- х років з дати звільнення).Отже, відповідач без її згоди відрахував із заробітної плати вказані кошти, порушивши ст. 127 КЗпП України
В судовому засіданні  представник відповідача  адвокат Ярошенко  Дмитро Валерійович  повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив  її задовольнити. 
Представник позивачки  ОСОБА_1 адвокат  Раєнко Віталій Анатолійович  в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скаргита відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» адвоката Ярошенка Дмитра Валерійовича підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.05.1993 року згідно наказу №40-к   ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДП «Київська офсетна фабрика» на посаду касира.
06.08.2003 року згідно наказу №48-к ОСОБА_1 була переведена бухгалтером ІІ категорії бухгалтерії ДП «Київська офсетна фабрика».
01.03.2004року згідно наказу №18-к від 01.03.2004       ОСОБА_1 переведена на посаду бухгалтера першої категорії ДП «Київська офсетна фабрика».
10.06.2013 року згідно наказу №43-к   ОСОБА_1 переведена на посаду провідного бухгалтера ДП «Київська офсетна фабрика». 
01.11.2019 року згідно наказу №101-к   ОСОБА_1 призначена на посаду заступника головного бухгалтера ДП «Київська офсетна фабрика».
30.06.2022 року згідно наказу №75000-ВС/13-к       ОСОБА_1  звільнена з посади заступника головного бухгалтера ДП «Київська офсетна фабрика» за угодою сторін, відповідно до ст. 36 КЗпП України.
З вказаним наказом   ОСОБА_1 ознайомлена під власноручний підпис 30.06.2022 року.
Судом також встановлено, що 25.02.2019 року між   ОСОБА_1 та ДП «Київська офсетна фабрика» було укладено договір позики №166 між підприємством та його працівником» строком дії до 31 березня 2024 року (пункт 4.2 договору). 
Розмір позики за договором становить 150 000 грн (пункт 2.1 договору).
Повернення сум позики здійснюється шляхом утримання із заробітної плати               2500 грн. кожного місяця(пункт 5.2 договору).
У випадку звільнення з роботи, незалежно від причин звільнення, сума позики підлягає поверненню протягом трьох років з дня звільнення(пункт 5.4 договору).
Сторонами не заперечується, що станом на момент розгляду справи заборгованість позивача перед відповідачем за договором позики від 25.02.2019 року  становить  27 700 грн.
28.12.2021 року ДП «Київська офсетна фабрика» було видано наказ №87 про скасування з 01.01.2022 року усіх доплат працівникам.
З розрахункових листів (т. 1 а.с. 24-27) вбачається, що   ОСОБА_1 у жовтні 2021 року було нараховано заробітну плату 23 142 грн, у листопаді 2021 року - 28628,60 грн, у грудні 2021 року - 23 209,65 грн,  у січні 2022 року - 27 986,52 грн (з урахуванням надбаки в розмірі 13 938 грн), у лютому 2022 року - 27 841,44 грн (з урахуванням надбаки в розмірі 11847,30 грн), у березні 2022  року - 29186,45 грн, у червні 2022 року - 7933,28 грн.
 З Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування,  з форми ОК-5, від 04.01.2023 (т. 1 а.с. 18-23) вбачається, що         ОСОБА_1  у жовтні 2021 року було нараховано заробітну плату 23 142 грн, у листопаді 2021 року - 28 628,60 грн, у грудні 2021 року - 23 209,65 грн, у січні 2022 року - 14 048,52 грн, у лютому 2022 року - 13938 грн, у березні 2022 року -                   13539,05 грн, у червні 2022 року - 7933,28 грн.
Згідно відповіді  Головного Управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України від 25.05.2023 №377/ЗПІ/26-15-12-08-08 та долучених додатків ДП «Київська офсетна фабрика» звітні відомості у додатку №1 до форми    4-ДФ ОСОБА_1 у жовтні 2021 року було нараховано заробітну плату- 23 142 грн, у листопаді 2021 року - 28 628,60 грн, грудні 2021 року - 23 209,65 грн, у січні 2022 року - 13 938 грн, у лютому 2022 року - 13903,44 грн, березень 2022 року - 15647,40 грн, червень 2022 року - 7933,28 грн.
Уточнюючі звітні відомості у додатку №1 до форми 4-ДФ зі зменшеними сумами щомісячних нарахувань по заробітній платі подано до Державної податкової служби 18.08.2022 року.
Судом також встановлено, що 30.08.2022 року позивач подала ДП «Київська офсетна фабрика» заяву з проханням виплатити заборгованість із заробітної плати з жовтня 2021 року по червень 2022 року в розмірі 75 674,30 грн (т.1 а.с. 32).
04.10.2022 року ДП «Київська офсетна фабрика» направило позивачу листа №75000-BС/268, згідно якого підтвердило наявність заборгованості із заробітної плати та повідомило про готовність виплатити заборгованість із заробітної плати і висловило прохання повідомити відповідача про бажаний спосіб отримання виплат по заборгованості, із зазначенням номерів рахунків на які будуть здійснені перекази (т.1 а.с. 34).
У листі-вимозі про стягнення заборгованості від 26.01.2023 року ДП «Київська офсетна фабрика», крім іншого, підтвердило заборгованість перед    ОСОБА_1 на день звільнення у розмірі 78 575 грн. 28 коп. Також, повідомило, що за результатами ревізії ДАСУ було виявлено порушення, які полягають у виплаті, всупереч вимог чинного законодавства,    ОСОБА_1 матеріальної допомоги в сумі 52 319,62 грн  (т. 1 а.с. 47).
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» про стягнення заробітної плати, суд першої інстанції, надаючи оцінку зібраним у справі доказам і встановленим обставинам справи, зазначив, що чинним законодавством не передбачено право роботодавця обмежувати працівника у виплаті заробітної плати, відмови у її виплаті на час звільнення для можливості в подальшому визначатись щодо сум для відрахувань, в тому числі, для проведення ревізій.
Фактично, відповідач застосував до позивача відрахування за наказом керівника після припинення з працівником трудових відносин, що є неприпустимим.
Таким чином, позовні вимоги   ОСОБА_1   про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню у розмірі 103 374,30 грн.
Суд апеляційної інстанції в повній мірі не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року в повній мірі не відповідає.
Частинами першою, четвертою та п`ятоюстатті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпПУкраїни.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). 
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палатиКасаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/19.
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до наказу від 30.06.2022 згідно наказу №75000-ВС/13-к       ОСОБА_1  звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, про що міститься відповідний запис у доданій до позовної заяви копії трудової книжки позивача.
Пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Така підстава для звільнення працівника від виконання трудових обов`язків вимагає наявності домовленостей та погодження усіх сторін цього трудового договору на його припинення, однак з дотриманням усіх гарантій щодо оплати виконаної працівником роботи до моменту звільнення.
Отже, в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Ураховуючи те, що сторони досягли згоди про припинення  трудових правовідносини між ними  30.06.2022, то саме до цієї дати підприємство мало виплатити позивачу заробітну плату.
Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводи позивача, що до 30.06.2022 року ДП «Київська офсетна фабрика» не виплатила позивачу належну їй заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі за жовтень, листопад, грудень 2021 року січень, лютий, березень, червень 2022 року.
Врахувавши наданіпозивачем тавідповідачем докази, суд першої інстанції, правильно застосував положення статтей 36, 116 КЗпП України, та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» на користь  ОСОБА_1 заробітної плати за жовтень, листопад, грудень 2021 року січень, лютий, березень, червень 2022 року.
Поряд з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до необгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 103 374,30 грн. Враховуючи сталу позицію Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання «справедливого балансу», тобто розумного співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 68 372,96 грн заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку без утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Розраховуючи вказану суму заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, колегія суддів виходить з офіційних даних про заробітну прлату  ОСОБА_1 , які містяться у базах даних Державної податкової служби України та у довідці форми ОК-5 від 04.01.2023року  та сукупно за жовтень, листопад, грудень 2021 року, січень, лютий, березень, червень 2022 року становить 124 873,02 грн, з необхідним вирахуванням з вказаної суми ПДФО та військового збору в загальній сумі 23 350,44 грн (жовтень 2021 року в сумі 4512,69 грн,  листопад 2021 року - 5582,77 грн, грудень 2021 року - 4525,88 грн, січень 2022 року - 2739,46 грн, лютий 2022 року 2717,91 грн, березень 2022 року - 2640,12 грн, червень 1631,61 грн); професійних внесків в загальній сумі 749,62 грн (жовтень 2021 року в сумі 231,42 грн,  листопад 2021 року - 286,10 грн, грудень 2021 року - 232,10 грн); щомісячних платежів по позиці за договором позики від 25.02.2019 року №166 в загальній сумі 22 500 грн (жовтень 2021 року в сумі 2500 грн,  листопад 2021 року - 5000 грн, грудень 2021 року - 5000 грн, січень 2022 року - 2500 грн, лютий 2022 року 2500 грн, березень 2022 року - 2500 грн, червень 2500 грн) та фактично виплаченої заробітної плати  в загальній сумі 8 900 грн (листопад 2021 року - 4000 грн, грудень 2021 року - 1600 грн, січень 2022 року -500 грн, лютий 2022 року - 1000 грн, березень 2022 року - 1800 грн).
ОСОБА_1 в суді першої інстанції визнала, в суді апеляційної інстанції не заперечувала, що із заборгованості по заробітній платі за період з жовтня 2021 року до березня 2022 року та червень 2022 року має бути вирахувано 22 500 грн на погашення позики, крім того відповідачем в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі їй сплачено 8 900 грн.
Отже, розмір невиплаченої заробітної плати  розрахований наступним чином:  124 873,02 грн - 23 350,44 грн - 749,62 грн - 22 500 грн - 8 900 грн =68 372,96 грн.
Висновки суду першої інстанції про те, що  уточнюючі звітні відомості у додатку №1 до форми 4-ДФ зі зменшеними сумами щомісячних нарахувань по заробітній платі подано до Державної податкової служби 18.08.2022 року вже після звільнення  позивача, не є безумовною підставою для їх неврахування під час розрахунку невиплаченої заробітної плати позивачу, оскільки 28.12.2021 року (під час перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем) ДП «Київська офсетна фабрика» було видано наказ № 87 про скасування з 01.01.2022 року усіх доплат працівникам.
Правові підстави невраховувати судом вказаний наказ відсутні, оскільки наказ ДП «Київська офсетна фабрика»від 28.12.2021 року № 87 про скасування з 01.01.2022 року  усіх доплат працівникам є чинним, в адміністративному порядку та/або судовому порядку не скасований.
Поряз з цим,  з наданих позивачем розрахункових листків вбачається, що у січні, лютому, березні 2022 року вказаний наказ не було враховано і заробітна плата позивача нараховувадась з відповідними доплатами. Крім того, надані позивачем розрахункові листи не містять підписів посадових осіб ДП«Київська офсетна фабрика» відповідальних за їх скаладання, не містять печатки держаного підприємтва. 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відтак, колегія суддів не вважає, що надані позивачем розрахункові листи є належними та допустимими доказами сум нарахованої, проте не виплаченої позивачу заробітної плати за січень, лютий, березнь 2022 року.
Доводи позивача про те, що про існування наказу відповідача від 28.12.2021 року № 87 «Про скасування доплат» вона дізналась лише під час розгляду справи в суді першої інстанції і такі дії відповідача, на думку позивача, свідчать про свідомі маніпуляції і фальсифікації з її заробітною платою і були свідомою реалізацією наміру не виплачувати їй заробітну плату за будь-яких умов, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                 № 638/2304/17.
Предметом даної справи є позов до  ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати.
ОСОБА_1 у даному позові  позовні вимоги про визнання недійсним наказу відповідача від 28.12.2021 року № 87 «Про скасування доплат» не заявляла, з завою до суду першої інстанції про зміну предмету позову, не зверталася. 
Крім того, ні до суду першої інсанції, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не надано судового рішення, яке б набрало законної сили та яким був би встановлений факт недійсності наказу відповідача від 28.12.2021 року № 87 «Про скасування доплат».
Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави надавати оцінку правомірності/неправомірності прийняття відповідачем наказу від 28.12.2021 року                  № 87 «Про скасування доплат» та подання до контролюючого огану уточнюючих звітних відомостей у додатку №1 до форми 4-ДФпро уточнення заробітних плат працівникам ДП «Київська офсетна фабрика», які контролюючим органом прийняті.
Доводи відповідача про те, що Державною аудиторською службою України за період з 20.10.2022 року по 11.01.2023 року проведено ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності відповідача за період з 01.01.2020року  по 20.09.2022року та встановлено, що    ОСОБА_1 було зайво нараховано матеріальну допомогу в сумі 52 319,62 грн, яка підлягає утриманню з невиплаченої заробітної плати,  колегія суддів також відхиляє, так як вони не грунтуються на встановлених фактичних обставинах справи та вимогах матеріального права, з огляду на насупне.
Підстави та порядок повернення безпідставно набутого або збереженого майна визначено статтею 1212 ЦК України.
До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
До лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце у цій справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних у комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більше того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.
Поряд з цим, як зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є  позов    ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати.
Ствержуючи, що позивач отримала від відповідача зайво нараховану матеріальну допомогу в сумі 52 319,62 грн, відповідач не предявив зустрічного позову до позивача про повернення безпідставно набутих грошових коштів в порядку ст.ст. 1212, 1215 ЦК України.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).
За відсутності зустрічного позову відповідача до позивача про повернення безпідставно набутих грошових коштів, у суду в межах розгляду даної справи про стягнення невиплаченої заробітної плати, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, надавати оцінку добросовісності/недобросовісності набуття  ОСОБА_1 матеріальної допомоги в сумі 52 319,62 грн та утримувати вказані грогшові кошти з сум невиплаченої заробітної плати при звільненні.
Колегія суддів зазначає, що відповідач не позбавлений права на звернення до суду з окремим позоовм до     ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів в порядку ст.ст. 1212, 1215 ЦК України.
Доводи відповідача про те, що залишок невиконаних зобов`язань за договором позики, станом на дату звільнення позивача 30.06.2022року, складав - 27 700,00 грн, а тому можливе повернення позики за рахунок невиплаченої заробітної плати, колегія суддів  вважає безпідставними, оскільки суперечать пункту 5.4. договору позики про те, що у випадку звільнення з роботи, незалежно від причин звільнення, сума позики підлягає поверненню  позивачльником протягом трьох років з дня звільнення.
Позивач звільнилася 30.06.2022 року, а відтак, кінцевий термін повернення нею позики  відповідачу спливає 30.06.2025 року .
Вищевказаним договором також передбачено, що сума позики вважається повернутою в момент фактичної передачі позивачем позикодавцеві суми позики, що підтверджує оформлений належним чином прибутковий касовий ордер або зарахування грошової суми на поточний рахунок відповідача (пукт 5.3 договору), а не у вигляді позбавлення остаточного розрахунку при звільненні працівника відповідно до вимог  ст. 116 КЗпП України.
Також, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що роботодавець може проводити відрахування із заробітної плати тільки у випадках, які передбачає законодавство . 
За договором позики роботодавець не може утримувати заробітну плату 
Отже, чинним трудовим законодавством України не передбачено права роботодавця не виплачувати працівнику в день його звільнення всіх належних сум через наявність у такого працівника заборгованості перед роботодавцем (окрім використання відпустки наперед).
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 4 ст.376 цього Кодексу, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» адвоката Ярошенка Дмитра Валерійовича слід задовольнити частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року змінити.Стягнути з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» на користь ОСОБА_1 68 372,96 грнзаборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпусткубез утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» адвоката Ярошенка Дмитра Валерійовича, колегія суддів приходить до висновку про стягнення  з ДП «Київська офсетна фабрика» в дохід держави судового збору у розмірі 710,08 грн, та компенсації ДП «Київська офсетна фабрика» судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 545,28 грнза рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись  ст. 43 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст. 36, 47, 94, 116 КЗпП України,  ст.ст. 1, 15 Закону України « Про оплату праці», ст.ст.  4, 13, 81, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» адвоката Ярошенка Дмитра Валерійовича задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року змінити.
Стягнути з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» (ЄДРПОУ 05450185, Україна, 04074, місто Київ, вул. Бережанська, будинок 1) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 68 372,96 грн заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку без утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Стягнути з Державного підприємства «Київська офсетна фабрика» (ЄДРПОУ 05450185, Україна, 04074, місто Київ, вул. Бережанська, будинок 1) в дохід держави судовий збір у розмірі 710,08 грн.
Компенсувати Державномупідприємству «Київська офсетна фабрика» (ЄДРПОУ 05450185, Україна, 04074, місто Київ, вул. Бережанська, будинок 1) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 545,28 грнза рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 Повний текст постанови складено 26  лютого 2025 року.

Головуючий:                                       Судді: