ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 707/2026/24		
Провадження № 22-ц/821/1963/24		
Категорія: 305010900 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
представник позивача: адвокат Таргоній Вадим Миколайович,
відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
представник відповідача: Козятинський Олег Миколайович,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Козятинського Олега Миколайовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Морозова В.В. в приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області ) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,- 
в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

22 липня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Таргоній В.М. звернулася до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на перегоні 910 км населеного пункту с. Білозір`я, Черкаського району, Черкаської області, електровоз здійснив наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих травм помер.
Вказує, що смертю ОСОБА_2 його матері ОСОБА_1 було завдано шкоду, а саме моральну шкоду і матеріальну шкоду (витрати на поховання).
Враховуючи, що шкоду було завдано поїздом, тобто джерелом підвищеної небезпеки - така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини.
Також позивач вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди враховувала, що сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Загиблий не був одруженим, його сім`я складалась лише з матері, що свідчить про близькість та стійкість життєвих зв`язків, вона відчуває біль та страждання, пов`язані із смертю сина, а також сум і жаль з приводу його передчасної втрати, вона є пенсіонером за віком і мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу в майбутньому та внаслідок його смерті назавжди позбавлена можливості отримувати від сина підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну. Смерть дитини є найтяжчою втратою для матері.
Моральну шкоду позивач оцінила у розмірі 150 000,00 грн. Крім того, у зв`язку з смертю сина ОСОБА_2 нею були здійснені витрати на поховання, які становлять 10 200,00 грн.
На підставі вищевикладеного, позивачка просить суд постановити рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь 150 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди та 10 200,00 гривень в якості відшкодування витрат на поховання. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 90 000,00 грн.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на поховання в сумі 10 200,00 грн.
У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки відповідач є власником Електровозу ВЛ40У № 1290.1 на момент події 05 травня 2024 року, тому АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала.
Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача, суд також врахував, що п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. При прийнятті рішення також враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, згідно якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Врахувавши обставини справи, приймаючи до уваги обставини смерті ОСОБА_2 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, допущення ним грубої необережності, що полягала в порушенні пунктів 2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також перебування особи в стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеню, водночас, приймаючи до уваги, що позивач (мати) втратила рідну людину (сина) ОСОБА_2 , яку позивачці ніхто не в силах замінити, що дійсно завдало їй моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому суд вважав розумним та обґрунтованим розміром моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача суму 90 000 грн.
Задовольняючи вимоги в частині витрат на поховання, суд першої інстанції виходив із того, що витрати на поховання доведені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 25 листопада 2024 року через систему « Електронний суд» представник АТ «Українська залізниця» - Козятинський О.М., вважаючи рішення суду прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, просив рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2024 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, а у випадку визнання позовних вимог обґрунтованими, просив зменшити розмір моральної шкоди до 10 000,00 грн.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що у даному випадку потерпілий грубо порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також враховуючи тяжкий ступінь алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 на момент пригоди, який свідчить, що він самостійно , умисно залишився на коліях, не покидаючи їх до моменту його зіткнення з потягом. Зазначає, що суд не дав оцінки такій протиправній поведінці, коли потерпілий не лише передбачає, але свідомо допускає настання наслідку потрапляння під поїзд.
Вказує, що відповідно шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого, оскільки в діях потерпілого наявний умисел на порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що призвело до його тяжких наслідків - смерті потерпілого.
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду 05.10.2022 у справі № 357/2446/21, від 19.04.2023 у справі № 336/10216/21, вважає наявність підстав для зменшення розміру моральної шкоди.
Крім того, при прийнятті рішення просить врахувати: відсутність вини працівника відповідача; наявність грубої необережності загиблого, що стала причиною смертельного випадку; матеріальний стан відповідача на теперішній час.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в Черкаському районі Черкаської області помер  ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 14 травня 2024 року Виконавчим комітетом Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 34 /а.с. 11/.
Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 545 від 08 травня 2024 року, причиною смерті ОСОБА_2 - пішохід, травмований при зіткненні з залізничним транспортним засобом /а.с 9/.
Постановою слідчого СВ Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області лейтенанта поліції Ярослава Кірієнка від 28 червня 2024 року, кримінальне провадження № 12024250310001562, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 травня 2024 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Було встановлено, що 05 травня 2024 року близько 21 години 14 хвилин машиніст електровоза (поїзда) ВЛ40У № 1290.1 ОСОБА_3 , з помічником машиніста ОСОБА_4 , рухаючись по маршруту Київ-Черкаси, на перегоні 910 кілометр населеного пункту села Білозір`я в напрямку міста Черкаси здійснив наїзд на ОСОБА_2 , який сидів на коліях, попередньо в стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок наїзду поїзда ОСОБА_2 загинув на місці пригоди /а.с. 23-26/.
Відповідно до копії висновку експерта № 03-01/545 від 08 травня 2024 року, смерть ОСОБА_2 стоїть в прямому причинному зв`язку між сполученою травмою голови, тулубу та кінцівок. Під час дослідження трупа ОСОБА_2 виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 4,87 г/дм 3 (проміле). Вказана концентрація етилового спирту в крові, відносно живих осіб, за своєю функціональною оцінкою, відповідає тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння /а.с. 27-33/.
Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» № ЦЦУП-12 від 18 липня 2024 року, електровоз ВЛ40У № 1290.1 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_3 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 17 грудня 2019 року по теперішній час /а.с. 7/.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16 травня 2024 року /повторного/ встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_2 , його батьками записані: батько - ОСОБА_5 та мати - ОСОБА_1 /а.с. 82/.
Відповідно до копії товарного чеку від 08 травня 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 понесла витрати, пов`язані із похованням сина ОСОБА_2 на суму 10 200 грн 00 коп. /а.с. 14/.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою, зокрема щодо членів її сім`ї.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
При цьому, слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку, таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята).
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Частиною 1 ст.1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Оскільки власником Електровозу ВЛ40У № 1290.1 є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а машиніст вказаного локомотиву ОСОБА_3 на момент події 05 травня 2024 працював в виробничому підрозділі «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», тому АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала.
Відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).
Матеріали справи не містять, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , як матері ОСОБА_2 , завдано моральну шкоду в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових суттєвих зусиль для відновлення попереднього стану, оскільки вона втратила близьку людину, яку ніхто їй не в силах замінити.
З урахуванням допущеної особистої недбалості та необережного поводження на залізниці самим потерпілим, суд першої інстанції визначив позивачу розмір моральної шкоди у сумі 90 000 грн.
На переконання колегії суддів, зазначений розмір моральної шкоди відповідає глибині та тривалості моральних страждань позивача та є обґрунтованим, оскільки судом першої інстанції у повній мірі враховано принципи розумності та справедливості при визначенні такого розміру моральної шкоди.
Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження  № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог щодо відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 90 000 грн, оскільки врахував обставини смерті  ОСОБА_2  внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, допущення ним грубої необережності, що полягала в порушенні пунктів 2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також перебування особи в  стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеню, а також, що позивач (мати) втратила рідну людину (сина)  ОСОБА_2 , що дійсно завдало їй моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, виходячи із засад розумності та обгрунтованості.
       Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що відповідно шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого, оскільки в діях потерпілого наявний умисел на порушення правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що призвело до його тяжких наслідків - смерті потерпілого, є необгрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження умислу потерпілого, а порушення потерпілим правил безпеки громадян на залізничному транспорті України було враховано при визначенні судом моральної шкоди.
       Рішення суду в частині стягнення витрат на поховання скаржником не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не переглядається.
       Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Козятинського Олега Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                         О.В. Карпенко

Судді                                                                 Л.І. Василенко

                                                                                        О.М. Новіков