КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 753/18113/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1408/2025	Головуючий у суді першої інстанції - Шаповалова К.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 січня 2025 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                             Оніщук М.І.,
судді                                                Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар                                          Ткаченко В.В.
за участю:
представника позивача                Бабенко Я.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Поповим Романом Олеговичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просив: 
- стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 1826331,59 грн. згідно з договором позики від 07.11.2022, з яких: 1782000,00 грн. - основний борг; 44331,59 грн. - 3 % річних.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 07.11.2022 між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого   ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44 000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 зазначені кошти у строк до 15 вересня 2023 року. При цьому повернення коштів мало бути здійснено рівними частками щомісячно до 15 числа, починаючи з 15.11.2022 року, у сумі, що еквівалентна 4000,00 доларів США. 
Умовами договору було передбачено, що він є безвідсотковим до 15 вересня 2023 року, однак у разі неповернення позики у строк, передбачений договором, позичальник має додатково сплатити відсотки у розмірі 4% в місяць на суму неповерненої позики. 
Також, відповідно до п. 2 договору на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США, позикодавець передав позичальникові в повному обсязі.
Разом з тим, позивач вказував, що відповідач не повернув кошти у зазначений договором строк та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань.
За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.
У листопаді 2023 році ОСОБА_1 звернувся до суду з  зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , згідно з якою просив визнати договір позики від 07.11.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 неукладеним.
В обгрунтування зустрічного позову зазначав, що дійсно 07.11.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк, встановлений цим договором.
Також, відповідно до п. 2 цього договору отримання позичальником грошових коштів в сумі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США, є розрахунковий документ або розписка, видана позичальником.
Разом з тим, позивач за зустрічним позовом зазначав, що насправді грошові кошти не були ним одержані від позикодавця.
При цьому, позичальником не було видано розрахункового документу чи розписки у зв'язку з фактичним неотриманням грошових коштів у сумі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США.
За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним, позивач просив свій зустрічний позов задовольнити.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.04.2024 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю (т. 2, а.с. 20-27).
Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.05.2024 заяву адвоката Бабенко Я.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 17000,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено (т. 2, а.с. 89-94).
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції застосував формальний підхід до подання доказів у справі та, як наслідок, не взяв до уваги докази, надані позивачем за зустрічним позовом 22.03.2024, а саме - копію договору позики від 07.11.2022, відповідно до п. 2 якого отримання позичальником грошових коштів в сумі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США, є розрахунковий документ або розписка, видана позичальником.
При цьому, обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку для надання цього доказу, апелянт зазначає, що після введення в Україні воєнного стану, він, з метою забезпечення збереження особистих речей, частина з них, у тому числі оригінал договору позики, була вивезена на територію Європейського Союзу та передана на зберігання довіреним особам. 
Також, у 2023 році він працював водієм (волонтером у БО "Благодійний фонд "Завжди варто") та здійснював евакуацію мирного населення з територій, близьких до лінії ведення бойових дій, а тому фізично не міг забезпечити ані адвоката, ані суд примірником договору, на який він посилається, як на доказ у справі (а.с. 103-108).
Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.
Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (т. 2, а.с. 201). Надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні.
Разом з тим, враховуючи повторну неявку представника відповідача (т. 2, а.с. 165), відсутність доказів поважності причин неявки представника відповідача у судове засідання, строки розгляду справи та положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено лише відповідачем і лише в частині задоволених первісних позовних вимог та незадоволення зустрічної позовної вимоги. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.11.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики (т. 1, а.с.9-10), відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США.
У пункті 2 договору зазначено, що на момент укладання цього договору грошові кошти у сумі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США позикодавець передав позичальникові у повному обсязі.
Пунктом 3 договору передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 15 вересня 2023 року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівними частками щомісячно до 15 числа, починаючи з 15 листопада 2022 року, у сумі, що еквівалентна 4000 доларів США за середнім курсом продажу долару США до гривні в банках України згідно даних сайту https://minfin.com.ua/ua/currency/banks/kiev/ на дату такої виплати.
Пунктом 4 договору передбачено, що сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим до 15 вересня 2023 року. У разі неповернення позики у строк, що передбачено пунктом 3 договору, позичальник додатково сплачує відсотки у розмірі 4% в місяць на суму неповерненої позики.
При цьому, як вбачається, оригінал договору був досліджений судом першої інстанції під час розгляду справи (т.1, а.с. 9, 10).
Заперечуючи щодо задоволення первісних позовних вимог та обгрунтовуючи свою зустрічну позовну заяву, відповідач посилався на те, що насправді грошові кошти ним не були отримані від позикодавця, а позичальником не було надано розрахункового документу чи розписки у зв`язку з фактичним неотриманням грошових коштів у сумі 1782000 грн, що еквівалентно 44000 доларів США.
Так, відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 629/5364/13-ц, 
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26.02.2020 у справі № 205/5292/15-ц.
Разом з тим, відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт неотримання ним від позивача коштів за договором позики від 07.11.2022 у розмірі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США.
Натомість, як вже зазначалося вище, факт отримання відповідачем коштів за договором підтверджується договором від 07.11.2022, оригінал якого надавався суду першої інстанції для огляду та який містить підпис відповідача, де сторони підтвердили, що на момент укладання цього договору грошові кошти у сумі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США позикодавець передав позичальникові у повному обсязі.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надану ним копію договору позики від 07.11.2022, відповідно до якого отримання позичальником грошових коштів в сумі 1782000,00 грн., що еквівалентно 44000,00 доларів США, є розрахунковий документ або розписка, видана позичальником, колегія суддів відхиляє, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції, вказаний доказ був поданий стороною відповідача із пропуском строку, визначеного ЦПК України на подання доказів (разом з відзивом не подавався, до зустрічного позову не долучався), поданий після закриття підготовчого провадження у справі без клопотання про поновлення строку на подання доказів та зазначення поважності причин неможливості подання такого доказу раніше.
При цьому, як вбачається, звертаючись із зустрічною позовною заявою, представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що всі наявні у позивача докази подаються разом із позовною заявою, та відповідно, не зазначав про неможливість подання тих чи інших доказів з поважних причин та не повідомляв про їх можливе подання пізніше. Не було про це зазначено і у відзиві на первісний позов.
Таким чином, встановивши, що кошти фактично були передані від позивача відповідачу, відповідач не спростував належними, достатніми та достовірними доказами факт не отримання коштів від позивача в розмірі 1782000 грн., а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову та наявність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США.
При цьому, слід наголосити, що обгрунтовано визначена судом першої інстанції сума, яке підлягає стягненню на користь позивача, відповідачем фактично визнана, оскільки апеляційна скарга не містить доводів на її спростування.
Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, спрямоване на відновлення порушених прав позивача.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Крім того, враховуючи те, що доводи апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції зводяться виключно до того, що вказане додаткове рішення підлягає скасуванню у випадку скасування рішення у справі, тобто не містять посилань апелянта на невірно визначений судом розмір стягнутих витрат на правову допомогу та/або неподання позивачем на підтвердження своїх вимог всіх документів, визначених положеннями ст. 137 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, про залишення апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення без задоволення, а додаткове рішення - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Поповим Романом Олеговичем, - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору неукладеним - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 17 січня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                                                       М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                                В.А. Шебуєва
 
                                                                                                          О.В. Кафідова