ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року	Львів	Справа № 300/6291/24 пров. № А/857/32374/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року в справі № 300/6291/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та скасування наказів,-

суддя в 1-й інстанції – Гомельчук С.В.,
час ухвалення рішення – 29 жовтня 2024 року,
місце ухвалення рішення – м.Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                              ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час проведення загальної мобілізації" в частині призову позивача та направлення його для проходження військової служби за призовом під час проведення загальної мобілізації до військової частини НОМЕР_1 ;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову позивача під час мобілізації;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;
- припинити проходження позивачем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період у в/ч НОМЕР_1 з моменту набрання рішенням законної сили;
- зобов`язати військової частини НОМЕР_1 виключити позивача зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та видати наказ про звільнення з військової служби
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 щодо припинення проходження ОСОБА_1 військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_1 з моменту набрання рішення законної сили та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу та видати наказ про звільнення з військової служби залишено без розгляду.
Така ухвала не є предметом цього апеляційного перегляду.
Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення адміністративного позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 18 червня 2024 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки за п. 13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII, а не за п.9 ч.1 ст.23 згаданого Закону. Вважає, що Закон №2232-ХІІ не врегульовує спірні правовідносини, відтак не підлягає застосуванню. Наголошує, про відсутність в ОСОБА_2 інших невійськовозобов`язаних осіб, які за законом повинні її утримувати. При цьому ОСОБА_2 , серед числа військовозобов`язаних осіб, обрала ОСОБА_1 (позивача) для здійснення догляду. Зазначає, що вчиняв активні дії з метою отримання відстрочки від призову на військову службу. Вважає про відсутність потреби долучати документи про здійснення догляду за п. 13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII.
Відповідачі подали до суду відзиви на апеляційну скаргу позивача, у якому висловили незгоду з її доводами, вважають оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним.  Просять оскаржене рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 18.06.2024 звернувся із заявою та необхідними документами до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.12-24).
За результатами розгляду заяви, комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 протоколом від 21.06.2024 №3 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу по мобілізації та сформовано на ім`я ОСОБА_1 повідомлення від 21.06.2024 №117, де зазначено, що причиною відмови слугувало не надання документів по оформленню догляду на непрофесійній основі, а також наявність рідного брата (а.с.71).
Довідкою військово-лікарської комісії від 24.06.2024 №126/1263 ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби (а.с.72).
Так, 25.06.2024 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №236 молодшого сержанта ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаних відповідно до поіменного списку, які 25.06.2024 призвані і відправлені в складі команди до В/Ч НОМЕР_1 , із подальшим зняттям із військового обліку (а.с.74).
25.06.2024 позивача включено до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , де він і проходить військову службу по теперішній час, що підтверджується довідкою від 27.06.2024 №194, яка видана військовою частиною НОМЕР_1 (а.с.30).
Вважаючи накази відповідачів про призов на військову службу під час загальної мобілізації та про зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Ключовим правовим питанням спору, що становить предмет цієї справи, є право позивача на надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за п. 13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII. 
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає та встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі– Закон №3543-XII)
На момент виникнення спірних правовідносин Закон №3543-XII діяв у редакції від 18 травня 2024 року.
Абзац 4 статті першої Закону №3543-XII визначав, що мобілізація – це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Абзац 1 частини п`ятої статті 22 Закону №3543-XII обумовлював, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України – Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Пункт 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 (далі - Положення №154) передбачає, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, серед іншого: оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Згідно з п. 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.
На реалізацію положень частини 5 статті 22 Закону України №3543-ХІІ Урядом 16 травня 2024 року прийнято постанову №560, якою затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації (далі - Порядок №560).
Відповідно до пункту 57 цього Порядку, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Відповідно до пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16 23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Пунктом 60 Порядку №560 закріплено, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
Колегія суддів зазначає, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації є предметом регулювання статті 23 Закону №3543-XII.
Так, відповідно до приписів п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
За обставинами справи, позивач висловив бажання скористатися правом на відстрочку, оскільки останній має матір – особу з інвалідністю ІІ групи.
Матеріалами справи, а саме свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 стверджується, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками зазначені:   ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_2 (мати).
Згідно свідоцтва до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №603842 ОСОБА_2 встановлена ІІ (друга) група інвалідності з 26.11.2012 безтерміново.
Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №6110-АП-05-2024, із ОСОБА_2 проживають: ОСОБА_4 ,( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) ОСОБА_5 , ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) (а.с.69).
Отже судом встановлено, що в ОСОБА_2 наявні інші, в тому числі близькі особи, які відповідно до закону зобов`язані її утримувати. 
Так, ОСОБА_3 (батько позивача та чоловік ОСОБА_2 , що визнається сторонами), на момент звернення позивача до відповідача, досягнув 69- річного віку та в силу Закону 2232-XII не є військовозобов`язаним.
Позивач стверджує, що його батько ОСОБА_3 не може здійснювати догляд за своєю дружиною ОСОБА_2 .
Так, відповідно до висновку консультативної комісії поліклінічного відділу Поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Тисменицька міська лікарня" Тисменицької міської ради від 03.06.2024 №558 ОСОБА_3 за станом здоров`я здійснювати догляд за дружиною не може (а.с. 68).
В цьому контексті колегія суддів наголошує, що п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII передбачає те, що військовозобов`язаний не підлягає призову за наявності в його батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, інших осіб, які відповідно до закону зобов`язані їх утримувати та не є військовозобов`язаними, однак якщо такі особи: самі є (1) особами з інвалідністю, (2) потребують постійного догляду, (3) перебувають під арештом (крім домашнього арешту), (4) відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.
Судовим розглядом не встановлено наявності в ОСОБА_3 групи інвалідності, перебування під арештом чи відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.
Висновок консультативної комісії поліклінічного відділу від 03.06.2024 №558 вказує лише на те, що ОСОБА_3 за станом здоров`я здійснювати догляд за дружиною не може, однак такий не підтверджує потребу самого ОСОБА_3 в постійному догляді.
За висновками Верховного Суду, які наведені в постанові від 13 червня 2024 року в справі № 520/21316/23, потребу в догляді підтверджує зокрема: 1) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 2) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що долучений позивачем висновок консультативної комісії поліклінічного відділу від 03.06.2024 №558 складений в довільній формі, не передбачений нормативними актами МОЗ, а відтак не приймається як належний доказ у цій справі.
Зрештою, такий не підтверджує потребу постійного догляду саме (для) тієї «іншої особи», яка відповідно до закону зобов`язана утримувати особу з інвалідністю I чи II групи, як того вимагає п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII. Неможливість здійснення догляду за іншою особою, не означає потребу самої особи в такому догляді.
При цьому, в контексті ст.23 Закону №3543-XII варто розмежовувати поняття «утримання» та «догляд», які є різними та не завжди збігаються.
Також, як з`ясовано судом першої інстанції, разом із ОСОБА_2 проживають інші не військовозобов`язані особи, які можуть здійснювати догляд, а саме ОСОБА_4 , яка на час подання заяви позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_3 досягла повноліття, та ОСОБА_5 .
При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 .. Відповідні документи не долучались й до заяви.
Також місцевим судом зазначено, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_7 (брат ОСОБА_2 ) та ОСОБА_8 (сестра ОСОБА_2 ) за станом здоров`я потребують стороннього догляду та не можуть здійснювати догляд за своєю сестрою ОСОБА_2 . 
Варто зауважити, що повнолітні брати і сестри зобов`язані утримувати непрацездатних повнолітніх братів і сестер, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони не мають чоловіка, дружини, батьків або повнолітніх дочки, сина, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу (ч.2 ст.267 СК України).
Повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу (ст.266 СК України).
Відтак колегія суддів підтримує правильний висновок суду першої інстанції про те, що надані ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 документи не свідчать про те, що в його матері, відсутні інші особи, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати, однак в силу інвалідності, потреби в постійному догляді, перебуванні під арештом чи відбування покарання, не утримують таку, що унеможливлює надання позивачу відстрочки за п.13 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII.
Інших підстав на обґрунтування неправомірності наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.06.2024 №236, окрім як відмови в наданні відстрочки, позивач не наводить, а судом не встановлено.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року в справі № 300/6291/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 26 лютого 2025 року.