УХВАЛА
27 грудня 2024 року 
м. Київ
справа № 727/9734/23
провадження № 61-17153ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Попова-Завгородня Сніжана Григорівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Чернівецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Чернівецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, у розмірі 2 948 000 грн.
В обґрунтування позову посилався на те, що він незаконно утримувався під вартою з 04 квітня 2018 року по 22 листопада 2021 року, а саме 3 роки 7 місяців 17 днів.
Суди у справі № 725/2265/18 встановили його невинуватість через недоведеність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України.
Позивач зазначав, що йому завдана моральна шкода незаконним засудженням двома вироками, які були скасовані ухвалами апеляційного суду, незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 04 квітня 2018 року; незаконним взяттям і триманням під вартою з 04 квітня 2018 року по 22 листопада 2021 року; незаконним проведенням в ході кримінального провадження обшуку особи 13 липня 2017 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 листопада 
2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, у розмірі 800 000, 00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу Чернівецької окружної прокуратури задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 листопада 2023 року скасовано та направлено справу для розгляду за встановленою підсудністю до Першотравневого районного суду м. Чернівці.
Постановою Верховного Суду від 20 серпня 2024 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року скасовано, а справу № 727/9734/23 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу Чернівецької окружної прокуратури задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 листопада 
2023 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінено, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
16 грудня 2024 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Попова-Завгородня С. Г., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 14 листопада 2024 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 листопада 2023 року.
Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі 
№ 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі 
№ 522/1021/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, від 22 травня 2024 року у справі № 615/1583/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник вважає, що апеляційний суд безпідставно знизив розмір відшкодування моральної шкоди, який був визначений судом першої інстанції, не врахувавши, що він перебував під вартою майже 44 місяці, і така надмірна тривалість знаходження під вартою є надзвичайною мірою впливу на нього, яка кардинально вплинула на його життя. Апеляційний суд несправедливо визначив розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з 1,5 заробітної плати за кожен місяць кримінального переслідування. 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами встановлено, що 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру. У цей же  день його затримано в порядку статті 208 КПК України за  підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 309 КК України.
Ухвалою слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці 
від 04 квітня 2018 року задоволено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 60 діб.
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 16 листопада 
2020 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України, та за його вчинення призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком            на 1 рік. Відповідно до пункту «б» частин першої статті 72 КК України переведено призначений строк обмеження волі у 6 місяців позбавлення волі. На підставі частин першої, четвертої статті 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці 
від 26 листопада 2015 року і остаточно призначено покарання у виді 4 років 
1 місяця позбавлення волі.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 листопада 2020 року у кримінальному провадженні № 12017260020000996 від 14 липня 2017 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України. Обрану міру запобіжного заходу 
ОСОБА_1 у виді тримання під вартою скасовано, звільнено з-під варти в залі суду негайно 22 листопада 2021 року.
ОСОБА_1 утримувався під вартою з 04 квітня 2018 року (день застосування запобіжного заходу) по 22 листопада 2021 року (день негайного звільнення з-під варти з зали суду та закриття провадження по справі), що становить 3 роки 7 місяців 17 днів (43 місяці 17 днів).
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див: постанову Верховного Суду від 25 травня 
2022 року у справі № 487/6970/20, (провадження № 61-1132св22)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку 
з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, (провадження № 14-24цс21)).
Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 
у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 
1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 
2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 
3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
У статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер 
і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року 
у справі № 346/5428/17, провадження № 61-8102св21).
Разом з цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, перебував під вартою за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК України, 3 роки 7 місяців та 17 днів, що становить 43 місяці 17 днів, отже гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на час вирішення спору судом першої інстанції становить (44 міс. х 6 700 грн)                             294 800 грн.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування маральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, з 800 000 тис до 400 000 тис, апеляційний суд врахував вказані норми матеріального права, правильно встановив обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку поданим сторонами доказам і дійшов достатньо обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 400 000 грн, що перевищує мінімальний розмір відшкодування, визначений Законом.
Апеляційним судом враховано, що відшкодування моральної шкоди, розмір якої має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до безпідставного збагачення позивача за рахунок держави.
Підстави вважати, що апеляційний суд при визначенні відшкодування моральної шкоди не дотримався принципів розумності, виваженості, справедливості та пропорційності, відсутні. 
Касаційна скарга значною мірою стосується необхідності переоцінки доказів. Слід звернути увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження 
№ 14-446цс18). 
Посилання у касаційній скарзі заявника на висновки, викладені постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування цих висновків.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах). 
Аналіз касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою. Висновки апеляційного суду відповідають правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга             ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Попова-Завгородня С. Г., на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, не може вважатись обґрунтованою. Отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Попова-Завгородня Сніжана Григорівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 листопада         2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Чернівецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, - відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                           Є. В. Синельников
                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                  В. В. Шипович