КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5538/2025
Справа № 761/14241/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
05 березня 2025 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                  Кашперської Т.Ц.,
суддів                                       Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Осаулової А.А., ухвалене в м. Київ 20 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
                                    
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь безпідставно набуті кошти в розмірі 593305 грн.
Позов мотивувала тим, що 14 березня 2003 року уклала з відповідачем шлюб, у якому народжено троє дітей: ОСОБА_4 , 2004 року народження, ОСОБА_5 , 2007 року народження, та ОСОБА_6 , 2010 року народження. Шлюб розірвано рішенням суду 16 лютого 2023 року, однак шлюбні відносини припинені з 2020 року, з цього часу вони мали окремий бюджет та вели окреме господарство, проти зазначених обставин відповідач при розгляді справи про розірвання шлюбу не заперечував.
В шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 . 01 січня 2012 року відповідачем та ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» був укладений договір оренди, грошові кошти від орендаря за оренду всієї квартири отримував відповідач як ФОП ОСОБА_3 на свій банківський рахунок.
Вказувала, що нею та відповідачем ніколи не укладалися угоди щодо надання у володіння, користування та розпорядження набутими коштами за належною ОСОБА_1 часткою квартири по вказаному договору оренди. Її неодноразові усні та письмові звернення до відповідача про добровільний та мирний спосіб повернути безпідставно набуті кошти залишились без реагування.
Отже, згідно п. 5.1 договору № 01/12 від 01 січня 2012 року, орендна плата за користування квартирою та майном становить 1000 доларів США на місяць по курсу гривні, встановленого НБУ на момент розрахунку. Відтак, відповідно до п. 5.1 договору, з 03 лютого 2020 року орендна плата, яка складала еквівалент 1000 доларів США, була повністю отримана відповідачем. При цьому частка отриманих відповідачем коштів не була передана їй після припинення в червні 2020 року сімейних стосунків і вони не мали спільного сімейного бюджету, до якого входили всі кошти по договору оренди квартири.
Зазначала, що орендар користувався квартирою: в 2020 році (з червня по грудень) - 7 місяців, в 2021 році - 12 місяців, в 2022 році - 9,5 місяців, в 2023 році - 10 місяців.
Відповідачем від орендаря за середнім офіційним курсом НБУ гривні щодо долара США за користування ним належною їй часткою квартири була отримана плата: в 2020 році з червня по грудень - 93100 грн. (3500 доларів США), в 2021 році - 163740 грн. (6000 доларів США), в 2022 році - 153615 грн. (4750 доларів США), в 2023 році - 182850 грн. (5000 доларів США),  всього 593305 грн.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 отримані кошти від оренди квартири в сумі 80000 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір 1211,20 грн.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та несправедливість рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що висновки суду про недоведеність припинення шлюбних відносин між сторонами з 2020 року не відповідають фактично встановленим обставинам справи і обставинам, встановленим при розгляді інших справ. Безпідставним та незаконним є невизнання судом належним та допустимим доказом процесуального документа у справі № 761/24916/23 за позовом про розірвання шлюбу - копії позовної заяви, де ОСОБА_3 сам вказує, що шлюбні відносини між подружжям припинені з 2018 року. В судовому засіданні про розірвання шлюбу ОСОБА_3 підтримав свій позов повністю, при цьому ОСОБА_1 також зазначала, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинилися влітку 2020 року. Тому представником позивача заявлялося клопотання про витребування справи № 761/24916/23, щоб суд переконався в достовірності наданого доказу, копії позову про розірвання шлюбу, та якою була позиція відповідача щодо часу припинення між подружжям сімейних відносин, але суд зазначене клопотання відхилив і прийняв до уваги лише дату розірвання шлюбу.
Вказувала, що відповідач при розгляді справи та у відзиві на позов зазначав, що кошти від оренди квартири надходили в сімейний бюджет, в зв`язку з чим між подружжям були відсутні будь-які фінансові конфлікти до теперішнього часу. Але такі твердження відповідача, які були прийняті судом, є неправдивими, оскільки спростовуються судовими рішеннями в інших справах. Суд не перевірив, не проаналізував та критично не оцінив пояснення відповідача щодо обставин, які встановлені в рішеннях при розгляді інших справ, а саме щодо фактичного припинення подружніх відносин в 2018 - 2020 роках, на що посилалася сторона позивача в поясненнях та судових дебатах.
Зазначала, що починаючи з червня 2021 року ОСОБА_3 перестав брати участь в утриманні неповнолітніх дітей сторін, тому вона звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, який було видано судом 10 грудня 2021 року. Щоб не виконувати своїх зобов`язань по виплаті аліментів, ОСОБА_3 в жовтні 2022 року подав позовну заяву про визначення місця проживання дітей (справа № 761/23672/22), яка була повернута судом без розгляду. 
10 січня 2023 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, яка ухвалою суду від 12 січня 2023 року залишена без розгляду. В ухвалі суд зазначив про те, що заявник вказує, нібито діти проживали з ним з 2020 року, відповідно, зазначені дані суд прийняв до уваги для відмови у поновленні процесуального строку на подачу заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.
Також в лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати заборгованості, який рішенням суду від 11 вересня 2023 року залишено без задоволення (справа № 761/5760/23). 
Звертала увагу, що під час судового розгляду позивач повністю підтримав позов про припинення стягнення аліментів, в якому зазначено, що істотними обставинами, які не були враховані при видачі судового наказу від 10 грудня 2021 року, є те, що заявник (відповідач) та позивач не проживають однією сім`єю з 2018 року. Оскільки повного рішення по справі № 761/5760/23 дотепер немає, відповідно воно не набрало законної сили, а тому сторона позивача не надавала при розгляді справи копії даного позову, хоча вказана в ньому обставина відповідає даним, зазначеним ОСОБА_3 в позові про розірвання шлюбу.
Крім того, при розгляді кримінальної справи № 761/230676/22 встановлено, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 пояснив, що з 2020 року вони спільно не проживають. Отже, при розгляді іншої справи є встановленими обставини, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживають однією сім`єю з 2020 року, і зазначене не спростовувалося обвинуваченим при розгляді справи в апеляційному суді, який закрив провадження в зв`язку з закінченням строків давності.
Вказувала, що в позовній заяві про розірвання шлюбу та поділ майна, первісно поданій ОСОБА_3 у вересні 2022 року (справа № 761/19284/22), рішення ухвалене 20 листопада 2024 року, нею зазначено, що після конфлікту і вчинення відповідачем домашнього насильства в серпні 2020 року відповідач ОСОБА_3 став проживати окремо та відмовився вести з нею бюджет та вести спільне господарство.
Підсумовувала, що вищевикладене вказує на те, що відповідач не підтримував з нею сімейних відносин, фактично припинених в червні 2020 року, вони не вели спільне господарство і не мали спільного сімейного бюджету. Відповідно, грошові кошти, які отримував відповідач від оренди квартири, яка є спільною власністю подружжя, не використовувались ним в інтересах сім`ї.
Зазначала, що судом встановлено розмір щомісячної орендної плати в 2023 році в розмірі 20000 грн., однак такі висновки не відповідають п. 5.1 договору оренди, згідно якого орендна плата за користування квартирою становить 1000 доларів США.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки квартира за адресою АДРЕСА_2 перебуває в спільній частковій власності сторін і є предметом договору оренди, укладеного відповідачем з ДП МОУ «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», частини отриманої відповідачем орендної плати за період з моменту розірвання шлюбу з 21 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року (повних 8 місяців), щомісячний розмір якої в 2023 році склав 20000 грн., в розмірі 80000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог про стягнення коштів за попередній спірний період з 2020 року до моменту розірвання шлюбу сторонами, в цій частині судом першої інстанції відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 14 березня 2003 року (а. с. 9) та є батьками ОСОБА_4 , 2004 року народження, ОСОБА_5 , 2007 року народження, та ОСОБА_6 , 2010 року народження.
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому серед іншого зазначила, що після конфлікту, який відбувся 21 серпня 2020 року, ОСОБА_3 став проживати окремо, з цього часу вони не ведуть спільного сімейного бюджету та сімейне господарство (а. с. 90). 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 12 грудня 2022 року в справі № 761/19284/22 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, предметом якого є поділ належного сторонам нерухомого майна (а. с. 74 - 75).
В листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зазначивши, що шлюбні відносини між ними припинені з 2018 року (а. с. 10). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року в справі № 761/34916/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, встановлено, що сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують сімейно-шлюбні стосунки (а. с. 12).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 12 липня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кожним на частину квартири за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 13 - 14).
 
Листом ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» від 07 березня 2024 року на адвокатський запит повідомлено, що між ДП МОУ «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір оренди квартири № 01/12 від 01 січня 2012 року терміном на один рік з правом пролонгації на наступний термін на тих же умовах без обмеження кількості пролонгацій. Орендна плата за користування квартирою встановлена договором та змінювалася відповідно до додаткових угод № 1 - 6. З 01 березня 2022 року по 15 травня 2022 року та з 01 лютого 2023 року по 26 лютого 2023 року дія договору була призупинена. Відповідно до умов договору та за особистим зверненням ОСОБА_3 актом прийому-передачі квартири та майна від 29 листопада 2023 року, з 30 листопада 2023 року було припинено дію договору оренди квартири та передано квартиру та майно ОСОБА_3 згідно опису (а. с. 15).
Додатками до листа ТОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» від 07 березня 2024 року є копія договору оренди квартири № 01/02 від 01 січня 2012 року, укладеного ДП МОУ «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» та ФОП ОСОБА_3 , за умовами якого орендодавець здає, а орендар приймає в тимчасове користування квартиру за адресою АДРЕСА_2 ; термін оренди становить один рік з 01 січня 2012 року по 01 січня 2013 року з правом продовження договору за взаємною згодою сторін.
Згідно п. 5.1, п. 5.5 договору, орендна плата за користування квартирою та майном становить 1000 доларів США на місяць по курсу гривні, встановленого НБУ на момент розрахунку. Розмір орендної плати може бути переглянутий за взаємною згодою сторін (а. с. 17).
Після укладення договору оренди ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» та ФОП ОСОБА_3 зміни вносились до пункту 5.1 договору додатковими угодами: № 1 від 24 грудня 2012 року встановлено розмір орендної плати 1200 доларів США на місяць по курсу гривні, встановленого НБУ на момент розрахунку (а. с. 21), № 2 від 24 грудня 2014 року встановлено, що орендна плата за користування квартирою та майном складає 900 доларів США за місяць у гривневому еквіваленті по курсу, встановленому НБУ на момент розрахунку, але не більше 15000 грн.; № 3 від 14 вересня 2015 року встановлено, що орендна плата за користування квартирою та майном складає 900 доларів США за місяць у гривневому еквіваленті по курсу, встановленому НБУ на момент розрахунку, але не більше 17500 грн.; № 4 від 03 січня 2017 року встановлено, що орендна плата за користування квартирою та майном складає 11500 грн. за місяць; № 5 від 18 лютого 2019 року встановлено, що орендна плата за користування квартирою та майном складає 20000 грн. за місяць (а. с. 21 - 25).
Додатковою угодою № 6 від 03 лютого 2020 року викладено в новій редакції п. 1.1 договору, а також розділ «Адреси та реквізити сторін», інші пункти і розділи договору залишено без змін (а. с. 26 - 27).
Дія договору оренди була призупинена з 01 березня 2022 року по 15 травня 2022 року та з 01 лютого 2023 року по 26 лютого 2023 року (а. с. 28 - 35).
З 30 листопада 2023 року було припинено дію договору оренди квартири та передано квартиру та майно ОСОБА_3 згідно опису (а. с. 37).
 
На а. с. 39 - 41 знаходиться копія претензії ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 про добровільне виконання зобов`язання від 13 березня 2024 року, в якій вона просила добровільно та в мирний спосіб відшкодувати незаконно набуті кошти, а саме частки отриманої плати від ДП «ЛДАРЗ» за оренду квартири за адресою АДРЕСА_2 в загальному розмірі 593305 грн. за 7 місяців 2020 року, 12 місяців 2021 року, 9,5 місяців 2022 року, 10 місяців 2023 року, та копія чеку Укрпошти про відправлення рекомендованого листа, без опису вкладення.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
 
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).
 
Згідно ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої  встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму.  Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
 
Продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 189 ЦК України).
 
Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 ЦК України).
 
З цих підстав, позивач, яка є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_2 , має право на отримання доходів з цього нерухомого майна.
 
Оскільки сторони є співвласниками квартири за вказаною адресою в рівних частках, то застосовуючи статтю 359 ЦК України, доходи від використання спільного майна, зокрема, у вигляді орендної плати, повинні розподілятися між співвласниками відповідно до їхніх часток за відсутності інших домовленостей між ними.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
 
Згідно абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 
Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
 
У справі, що переглядається, суду першої інстанції необхідно було визначитися з тим, з якого моменту майно у вигляді частини орендної плати, отримуваної відповідачем у справі ОСОБА_3 , може вважатися безпідставно набутим, з огляду на перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано.
 
Так, судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення договору оренди ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яким належить по часток квартири, були подружжям, в подальшому, до припинення договору оренди в листопаді 2023 року, шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року. 
 
Оцінюючи доводи позивача ОСОБА_1 про те, що стягнення половини одержаної орендної плати від орендодавця слід обраховувати та стягувати половину отриманих відповідачем коштів з червня 2020 року, оскільки з цього часу вони не проживали як подружжя та вели окремий бюджет, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив, що рішенням від 18 лютого 2023 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не встановлено часу, з якого було припинено шлюбні відносини між сторонами, а тому позивач мала б довести зазначену обставину у загальному порядку відповідно до норм диспозитивності й змагальності цивільного процесу, між тим, ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів, що підтверджують припинення шлюбних відносин між сторонами з 2020 року чи з іншого часу до вступу рішення суду про розірвання шлюбу у законну силу. 
 
Судом першої інстанції надано вірної правової оцінки копії позовної заяви ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, де він вказує, що шлюбні відносини між ним та ОСОБА_1 припинені з 2018 року (а. с. 10 - 11), та обґрунтовано зазначено, що вказані обставини у позовній заяві ОСОБА_3 не можуть бути належними і допустимими доказами припинення шлюбних відносин між сторонами, а є вільним викладенням його суб`єктивної позиції на підтвердження підстав для розірвання шлюбу.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа № 761/19284/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, розгляд якої закінчено рішенням від 20 листопада 2024 року, яке станом на даний час не набрало законної сили в зв`язку з апеляційним переглядом. До предмету доказування в зазначеній справі входив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, джерело і час його придбання.
 
З урахуванням вищевикладеного, встановивши, що сторони у справі повідомляли різний час припинення шлюбних відносин у процесуальних заявах, зроблених ними під час розгляду інших цивільних справ, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що оскільки достеменно не встановлено, що шлюбні відносини сторін припинились у 2020 році, є доцільним вирішити питання стягнення з відповідача коштів у вигляді половини отриманих доходів від здачу в оренду спільного майна за період з моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, тобто з 21 березня 2023 року, до моменту зупинення договору оренди - 29 листопада 2023 року, а до моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили отримані доходи використовувались в інтересах сім`ї, тому при стягненні коштів, що є предметом спору у цій справі, враховуватись не мають.
 
Враховуючи вищевикладене, не можна погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив, не проаналізував та критично не оцінив пояснення відповідача щодо обставин, які встановлені в рішеннях при розгляді інших справ, а саме щодо фактичного припинення подружніх відносин в 2018 - 2020 роках, на що посилалася сторона позивача в поясненнях та судових дебатах.
 
Є безпідставними доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд у рішенні про розірвання шлюбу зазначив про те, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами почало втрачати сенс і поступово, як наслідок, почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних зобов`язань одного перед іншим, з огляду на те, що вищевикладене є стислим викладом позиції позивача, а не обставинами, які встановлено судом, та з яких можна дійти беззаперечного висновку щодо часу припинення сторонами спільного проживання та ведення господарства.
 
Посилаючись під час розгляду справи в суді першої інстанції на те, що ОСОБА_1 в листопаді 2021 року подавала заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а ОСОБА_3 в жовтні 2022 року подавав позов про визначення місця проживання дітей, в лютому 2023 року - позов про припинення стягнення аліментів з батька та звільнення від сплати заборгованості (а. с. 102 - 103), позивач не обґрунтовувала, яким чином зазначені обставини можуть підтвердити припинення спільного проживання подружжя саме з 2020 року.
 
Повторно посилаючись на ці ж обставини в апеляційній скарзі, та додатково зазначаючи, що в позові про припинення стягнення аліментів ОСОБА_3 нібито зазначив, що не проживає з ОСОБА_1 однією сім`єю з 2018 року, позивач надала до апеляційної скарги копію позовної заяви ОСОБА_3 , яка не була предметом оцінки суду першої інстанції і вважається новим доказом.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.
Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що представником позивача було заявлено клопотання про витребування справи № 761/24916/23 про розірвання шлюбу, щоб суд переконався в достовірності наданого доказу, копії позову про розірвання шлюбу, та якою була позиція відповідача щодо часу припинення між подружжям сімейних відносин, але суд відхилив зазначене клопотання, апеляційний суд враховує таке. 
 
Відповідно до ч. 1, 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
 
Із матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2024 року судом першої інстанції було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду, який розпочато в цей же день. На стадії розгляду справи по суті представником позивача було заявлено клопотання про витребування матеріалів цивільної справи, проти якого заперечував представник відповідача. Заслухавши думку учасників справи, судом відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів (а. с. 106).
З урахуванням вищевикладеного, апеляційним судом не встановлено порушень норм процесуального права судом першої інстанції, який в даному випадку діяв відповідно до ч. 1, 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
 
Апеляційний суд відхиляє як безпідставні посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на зміст вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року в справі № 761/23067/22 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме, що допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що, дійсно, 20 липня 2022 року між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_1 , з якої вони з 2020 року спільно не приживають, відбувся конфлікт у зв`язку з необґрунтованими, на його думку, звинуваченнями щодо несплати ним аліментів.
 
Апеляційний суд враховує, що час припинення спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не входило до обставин, які підлягали встановленню судом у справі № 761/23067/22, і що ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції посилалася на зазначений вирок лише в контексті влаштування відповідачем конфлікту та заподіяння їй тілесних ушкоджень (а. с. 87), не згадуючи інші обставини, в тому числі і щодо повідомленого ним під час допиту можливого часу припинення проживання з ОСОБА_1 .
 
Враховуючи, що додатковою угодою № 5 від 18 лютого 2019 року до договору оренди було викладено п. 5.1 договору в новій редакції, якою розмір орендної плати було остаточно визначено сторонами цього договору в розмірі 20000 грн., докази внесення подальших змін до п. 5.1 договору оренди в матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що у 2023 році орендна плата становила 20000 грн. щомісячно.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що додатковою угодою № 6 від 03 лютого 2020 року вносилися зміни в п. 1.1 та розділ 2, але в п. 3 додаткової угоди зазначено, що інші пункти та розділи договору залишаються без змін, а тому відповідно до п. 5.1 договору та п. 3 додаткової угоди, з 03 лютого 2020 року орендна плата складала еквівалент 1000 доларів США.
Позивачем в даному випадку здійснено помилкове тлумачення змісту додаткової угоди № 6 від 03 лютого 2020 року, пунктом 3 якої чітко передбачено, що інші пункти та розділи договору залишаються без змін, а отже без змін було залишено і пункт 5.1, остання редакція якого внесена додатковою угодою № 5 від 18 лютого 2019 року та встановлювала розмір орендної плати саме у 20000 грн. 
 
При цьому будь-яких положень, що додатковою угодою № 6 від 03 лютого 2020 року скасовуються/визнаються нечинними попередні додаткові угоди, ця угода не містить.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Доводи апеляційної скарги про незаконність та несправедливість рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
                                    
Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року. 

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.