Постанова
Іменем України
18 лютого 2025 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/120/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
за участю секретаря Марченка М. С., 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Деснянського районного суду м. Києва
 
від 08 лютого 2023 року 
 
в складі судді Грегуль О. В.
 
у цивільній справі №754/7801/22 Деснянського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,
 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудко Богдана Богданівна,
 
про визнання недійсними договорів, скасування державних реєстрацій права власності та витребування майна,
  
                                   У С Т А Н О В И В:
У вересні 2022 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що без її волевиявлення з її власності вибула земельна ділянка, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006, розташована за адресою:               АДРЕСА_1 , звернулася до Деснянського районного суду                   м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державних реєстрацій права власності та витребування майна.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Київської міської ради від 24.12.2009 їй передано у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на               АДРЕСА_1 . Після цього, а саме 25.06.2010 їй видано державний акт на право власності на дану земельну ділянку.
Вказувала, що 08 лютого 2022 року їй стало відомо про факт вибуття з її власності земельної ділянки та її подальшого незаконного відчуження на користь фізичних осіб, а саме зателефонував сусід, який мешкає на АДРЕСА_2 та повідомив, що йому зателефонував нібито новий власник земельної ділянки по АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 (відповідач у справі) і попросив тимчасово надати водопостачання та електрику для початку будівництва.
Зазначала, що з моменту набуття у власність земельної ділянки вона її не продавала та будь-яким іншим способом не відчужувала, право власності нікому не передавала. А після здійснення запиту до бази даних Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналася, що її земельна ділянка відчужена 12.07.2011 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного нібито між нею та ОСОБА_3 . В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2022 ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку ОСОБА_4 , який через 10 днів, а саме 07.02.2022 відчужив ОСОБА_5 земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу. Також 07.02.2022 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63297410 від 07.02.2022 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.
Вказувала, що після з'ясування вказаних обставин незаконного вибуття з її власності земельної ділянки її адвокат 10.02.2022 подав заяву про вчинення кримінального правопорушення за фактом шахрайського заволодіння земельною ділянкою, за результатами якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.02.2022 внесено відомості вчинення кримінального правопорушення за №42022102030000041 за ч. 3 та ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи, проведеної за матеріалами кримінального провадження встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у графі "продавець" виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Посилаючись на викладене, а також на те, що вона не була учасником договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011, оскільки не підписувала цей договір з ОСОБА_3 чи іншою особою, а відтак не мала волевиявлення на відчуження земельної ділянки, просила визнати недійсними всі три договори, оскільки останні суперечать вимогам ст. 203, 317, 319 ЦК України, та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на землю за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Також з урахуванням викладеного та посилаючись на ст. 388 ЦК України позивачка просила витребувати у кінцевого набувача ОСОБА_1 земельну ділянку.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року позов задоволено.
Визнано недійсним посвідчений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б. і зареєстрований в реєстрі за №1475 договір від 12.11.2011 купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.12.2021, індексний номер: 62590922 та здійснену 23.12.2021, на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, та з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за №45934068).
Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2546064780000).
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07.02.2022, індексний номер: 63297410 та здійснену 07.02.2022, на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за №46561777).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
Як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно покладено в основу рішення висновок експерта у кримінальній справі, оскільки такий доказ у відповідності до вимог ст. 78 ЦПК України є недопустимим доказом. На думку скаржника, суд не може взяти до уваги висновок експерта, який виконано не у спосіб визначений ст. 102 ЦПК України.
 
Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи до закінчення кримінального провадження.
 
Вказував, що суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і позбавлення його права власності на цю земельну ділянку, без компенсації понесених витрат, матиме наслідком покладення на нього індивідуального та надмірного тягаря, що в свою чергу призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Судом не взято до уваги, що ОСОБА_2 в позовній заяві не ставить питання компенсації йому вартості набутого майна, а  тільки переслідує мету повернути собі земельну ділянку.
 
Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд допустив порушення положень ст. 128 ЦПК України та належним чином не повідомив його про розгляд справи, зокрема про судове засідання, призначене на 08.02.2023, в якому було ухвалено оскаржуване рішення.
                    
За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва 08 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.
 
Позивачка та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Позивачка пояснила, що на підставі рішення Київської міської ради у 2009 році їй було виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Дану земельну ділянку вона не продавала та не передавала нікому права власності у будь-який інший спосіб. В лютому 2022 року сусід суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 зателефонував їй та повідомив, що до нього звертався чоловік, який представився власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 і просив надати йому доступ до водопостачання та електроенергії для початку будівництва. Після цього вона звернулася до адвоката, а в подальшому з даним позовом, оскільки ніколи не мала волевиявлення на відчуження належної їй на праві власності земельної ділянки.
 
Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
 
Третя особа - ПН КМНО Рудко Б. Б., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася та свого представника не направила.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та третьої особи, які не з`явилися в судове засідання.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме без повідомлення його про розгляд справи.
Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, враховуючи наступне.
Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.
За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. 
Судова повістка про виклик повинна бути вручена  з  таким  розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду           м. Києва від 13 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання по справі на 04.10.2022 (а. с. 62-63).
Судові засіданні в суді першої інстанції призначалися неодноразово. Зокрема, 31 січня 2022 року судове засідання знято з розгляду та відкладено на 08 лютого 2022 року (а. с. 136).
Проте, матеріали справи не містять доказів, що в судове засідання на 08.02.2023 відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений.
Так, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції сформована судова повістка ОСОБА_1 та його представнику ОСОБА_7 , але відсутні докази їх надсилання засобами поштового зв'язку або в електронному вигляді (а. с. 140, 142). Також в матеріалах справи наявна довідка про не доставлення ОСОБА_1 . SMS-повідомлення з датою судового засідання на 08.02.2022 (а. с. 144).
В матеріалах справи наявна довідка про доставку SMS-повідомлення з датою судового засідання на 08.02.2022 представнику ОСОБА_1 -                  Ахрамовичу Я. І. (а. с. 143). Однак, за приписами статті 128 ЦПК України наявна довідка не є доказом належного повідомлення про судове засідання.
Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про судове засідання на 08 лютого 2023 року.
За приписами п. 3 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2024 у справі №204/8017/17 (пункти 117-119) зазначила, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.
Таким чином, нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови не встановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений. 
У даній справі, що переглядається з матеріалів справи вбачається, що Київською міською радою прийнято рішення від 24.12.2009 №1071/3140 про передачу позивачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №794312 від 25.06.2010 позивач є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
12 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за №1475 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким                        продано ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номером 8000000000:62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на підставі рішення приватного нотаріуса Рудко Б. Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.12.2021, індексний номер: 62590922, здійснено 23.12.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, та з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за №45934068).
27 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за №115 договір купівлі-продажу земельної ділянки за яким ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номером 8000000000:62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
07 лютого 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О. посвідчено і зареєстровано в реєстрі за №299 договір купівлі-продажу земельної ділянки за яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 01000 га, кадастровий номером 8000000000:62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на підставі рішення приватного нотаріуса Федченко О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07.02.2022, індексний номер: 63297410 здійснено 07.02.2022 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 на АДРЕСА_1 (запис про право власності за № 46561777).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що у продовж 2009-2022 років вищевказана земельна ділянка в будь-який спосіб нею не відчужувалася, а 08.02.2022 їй стало відомо про порушення свого права власності на вищевказану земельну ділянку.
В Єдиному реєстрі досудових розслідувань за заявою адвоката  Петрановської Н. П. 11.02.2022 здійснено реєстрацію кримінального провадження з приводу відчуження спірної земельної ділянки за №42022102030000041 та внесено відомості за ч. 4 ст. 190 КК України та ч. 3, ч. 4 ст. 358 КК України.
Відповідно до висновку експерта від 30.08.2022 №СЕ-19/111-22/30709-ПЧ, складеного на підставі постанови слідчого СВ Деснянського УПГУНП України у м. Києві про призначення судової почеркознавчої експертизи від 28.07.2022 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №42022102030000041 від 11.02.2022, підпис та запис від імені ОСОБА_2 у графі «Продавець» наданого на дослідження договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2011 на бланку МЮ України серії ВРВ №135978 зареєстрований в реєстрі нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О. Б. під №1475 виконаний не ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем висновок експерта від 30.08.2022 №СЕ-19/111-22/30709-ПЧ, складений на підставі постанови слідчого СВ Деснянського УПГУНП України у м. Києві про призначення судової почеркознавчої експертизи від 28.07.2022 у кримінальному провадженні, відповідно до ст. 78 і 102 ЦПК України є недопустимим доказом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки цей висновок одержаний без порушення порядку, встановленого законом та із заявою до органів досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення звертався саме адвокат позивача.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі №125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону приводить до висновку, що земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номером 8000000000:62:511:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вибула із законного володіння ОСОБА_2 на підставі неукладеного договору купівлі-продажу такої земельний ділянки. При цьому, відчуження нерухомого майна за неукладеним договором відбулося з володіння власника ОСОБА_2 без її волі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі №369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі №904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21).
 
У вищезгаданій постанові від 27.11.2024 у справі №204/801717 Велика Палата Верховного Суду також вказала на те, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
 
Тобто власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)] без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту позивачки у цій справі є вимога про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.
 
Таким чином, позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а саме в частині задоволення позовної вимоги про витребування від                ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 по АДРЕСА_1 .
 
Щодо доводів апеляційної скарги про добросовісність дій ОСОБА_1 та його необізнаність про те, що він придбав земельну ділянку в особи, яка не мала права її відчужувати, колегія суддів зазначає наступне.
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц зроблено висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.
Такими обставинами, на переконання Великої Палати Верховного Суду, можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна, тощо.
У даній справі, що переглядається, встановлено, що попередній власник - ОСОБА_4 відчужив спірну земельну ділянку через 10 днів після набуття її у власність.
 
Так, як вказувалося вище, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27.01.2022 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, а між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу укладено 07.02.2022.
 
На переконання апеляційного суду, відповідач ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, мав об`єктивну змогу поцікавитися в ОСОБА_4 мотивами відчуження земельної ділянки через 10 днів після її придбання, а також з`ясувати, на підставі яких  правовстановлюючих документів здійснювалося відчуження йому спірного нерухомого майна, у зв`язку з чим у нього могли б виникнути об`єктивні сумніви щодо наявності у продавця права відчужувати спірне нерухоме майно.
 
Так, у пункті 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 зазначено, що, вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.
 
Колегія суддів встановила законність втручання у право власності кінцевого набувача - ОСОБА_1 та необхідність витребування спірного нерухомого майна на користь законного власника, з таких міркувань.
Так, законність втручання у цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.
Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.
Що стосується принципу пропорційності, то колегія суддів вважає, що:                         1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею;               3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власниці -  ОСОБА_2 на підставі підроблених документів, витребування такого майна на користь законного власника від кінцевого набувача - ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги щодо порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Доводи апеляційної скарги, що позивачем одночасно з пред`явленими позовними вимогами не запропоновано ОСОБА_1 компенсації понесених ним витрат під час придбання земельної ділянки колегія суддів вважає безпідставними, оскільки навпаки саме ОСОБА_1 , вважаючи, що має право на компенсацію, мав право пред`явити позов до особи, у якої придбав спірну земельну ділянку та об`єднати такі справи в одне провадження.
З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення Конвенції та Першого протоколу до неї, проте не лише в контексті добросовісності кінцевого набувача, а й з точки зору права позивачки на мирне володіння належним їй на законних підставах майном, колегія суддів констатує, що повернення у цій справі ОСОБА_2 протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету.
З огляду на характер спірних правовідносин апеляційний суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України також не встановлено.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна та відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і скасування рішень державного реєстратора.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 8000000000:62:511:0006 по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2546064780000).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Реквізити сторін:
 
Позивач: ОСОБА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .
 
Відповідач: ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 : РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 .
 
Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.
 
Головуючий                                                                            О.Ф. Мазурик 
Судді                                                                                           О.В. Желепа
                                                                                                 А. М. Стрижеус