Справа № 461/6166/24                                        Головуючий у 1 інстанції: Павлюк О. В. 
Провадження № 22-ц/811/2898/24                                 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                27 грудня 2024 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,
        суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,        
                        секретаря - Марко О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про захист прав споживачів, 

в с т а н о в и в:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року з додатками між АТ «Ідея Банк», з однієї сторони, ТОВ «Нью Файненс Сервіс», з другої сторони, та ОСОБА_1 , з третьої сторони, неукладеним в цілому.
Вимоги обґрунтовано тим, що 23.12.2020 року він уклав з відповідачами договір кредиту та страхування №P20/26345.007320367 (Договір 1), за умовами якого отримав кредит в розмірі 49999 грн. за процентною ставкою - 15% річних, строком на 36 місяців. 
Позивач виконував свої зобов`язання за вказаним договором та згодом, у телефонному режимі звернувся до АТ «Ідея Банк», щоб дізнатися, чи можливо збільшити суму кредиту за договором на 7000 грн. Банк погодив таке збільшення у телефонному режимі, однак, цю умову ні в якому документі не виклав.
Через деякий час позивач помітив, що сума кредиту і процентна ставка по кредиту збільшилась, і відбулось це не в рамках укладеного договору. 
В подальшому, позивач виявив, що банк разом зі страховим агентом нібито уклали з позивачем ще один договір кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року (Договір 2) на наступних умовах: тип кредиту - транш в рамках ГДК; сума кредиту - 59467 грн.; процентна ставка та тип - 19,5% річних (змінювана); строк кредиту - 60 місяців; дата повернення кредиту - 28.12.2026 року; номер транзитного рахунку - IBAN НОМЕР_1 . 
Таким чином, зазначає, що банк 28.12.2021 року списав заборгованість позивача за Договором 1 у розмірі 44129 грн. 14 коп., що відстежується у виписці по особовому рахунку, і одразу ж включив цю суму в суму кредиту за Договором 2. Окрім того, сума кредиту за Договором 2 на підставі п.1.9 цього договору доповнилась сумою страхового внеску за рахунок кредиту в розмірі 7756 грн. 57 коп. та сумою 7581 грн. 29 коп., хоча позивач запитував у банка лише про суму 7000 грн. 
Позивач звертає увагу, що при обговоренні з банком у телефонному режимі збільшення суми кредиту на 7000 грн., мова йшла лише і виключно про Договір 1. Однак, банк зі страховим агентом без участі та згоди на те позивача уклали з останнім Договір 2, умови якого абсолютно не влаштовують позивача, оскільки збільшилась процентна ставка по кредиту та до суми кредиту додалась сплата банком страхового внеску за рахунок кредиту. 
Вважає такі умови несправедливими й такими, що суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача. 
Додає, що Договір 2 був укладений без участі самого позивача, що підтверджується тим, що ні в оспорюваному договорі, ні в будь-якому іншому документі до цього договору немає автентичного (рукописного) чи електронного цифрового підпису позивача про укладення Договору 2. Також запевняє, що йому не надходило жодних комбінацій цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, або СМС-коду, надісланого на телефон, або іншим способом, відтак, Договір 2 укладений без волевиявлення позивача. 
З урахуванням наведеного, вважає договір кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року з додатками до нього не укладеним.
Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2024 року, з урахуванням виправленої у ньому описки ухвалою суду від 19 серпня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що оспорюваний договір з додатками в цілому позивачем не підписаний, укладений без його волевиявлення, що свідчить про те, що істотні умови такого договору не були узгоджені, а відтак, підлягає визнанню таким, що не був укладений в цілому. 
Додає, що договір не був підписаний позивачем ні автентичним (рукописним) підписом, ні за допомогою одноразового ідентифікатора, ні за допомогою електронного підпису, який би відповідав вимогам чинного законодавства України.
Зазначає, що приписами Закону України «Про банки і банківську діяльність» банками забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитним договором.
Також не погоджується з висновком суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання договору недійсним не є ефективним способом захисту і не призведе до відновлення порушеного права.
Наголошує, що позивач не просив визнати оспорюваний договір недійсним, а просив взнати його неукладеним. 
Вказує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2022 року у справі №700/722/17, у тому випадку, коли сторона не виявила свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. 
07.10.2024 року відповідач АТ «Ідея Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. Зокрема, вказав на те, що погоджується з думкою позивача про те, що суд не з`ясував обставин справи та визнав угоду нікчемною, однак, не погоджується з доводами позивача про те, що Договір 2 не був укладений. 
Зазначає, що 03.08.2020 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» укладено Генеральний кредитний договір №ГКД-827873.1, у відповідності до умов якого Банк зобов`язався відкрити відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надати кредит (транш на споживчі потреби), а позичальник зобов`язався повернути фактично отримані кошти, оплатити проценти за користування ними та інші платежі.
Відповідно до п.1.4 договору, станом на день укладання договору, змінна частина ставки разом із маржею становить 19,5%.
У відповідності до п.1.5 договору, в день надання чергового траншу позичальник укладає договір страхування від нещасного випадку або змінює його дійсний договір страхування з урахуванням суми отриманого траншу та забезпечує оплату страхового платежу за рахунок коштів траншу в розмірі 15% від суми траншу. Підписанням цього договору позичальник надає згоду на укладення від імені та за рахунок позичальника, як страхувальника та застрахованої особи, договір добровільного страхування життя та доручає і дає розпорядження банку переказувати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхових платежів, належних страховику через транзитний рахунок банку.
У відповідності до п.1.7 договору, про пропозицію щодо надання траншу позичальника від імені банку повідомляє уповноважений працівник контакт-центру в ході телефонної розмови після обов`язкової ідентифікації позичальника. 
На виконання п.1.7.4.2 Генерального кредитного договору №ГКД-827873.1 від 03.08.2020 року, позивачу на його номер телефону НОМЕР_2 до 10:21 було надіслано СМС наступного змісту: «Вам погоджено транш №G02.10701.009233587 в рамках ГКД-827872.1 на суму 59467 грн. з оплатою 3049 грн. щомісячно до 2 числа на рахунок НОМЕР_1 , СК «ПрАТ СК «ФОРТЕ ЛАЙФ». Згодою отримати кредит частину траншу на карту «2837» 7581 грн. 29 коп. і частину траншу на погашення всіх готівкових кредитів в банку на суму 44129 грн. 14 коп. є відправлення коду 2579 на номер 3553, що підтверджується витягом з СМС повідомлень. Позичальник здійснив всі дії, вказані у п.1.8 Договору, і отримав відповідний транш, частина якого в сумі 44129 грн. 14 коп. пішла на покриття його заборгованості за кредитним договором P20/26345.007320367 від 23.12.2020 року. Про цей факт позивач не заперечує, але називає самовільним списанням. 
Отже, позичальник дав згоду на дострокове припинення угоди P20/26345.007320367 від 23.12.2020 року шляхом її повного виконання через погашення заборгованості по цій угоді новими кредитними коштами, протягом тривалого часу позивач користувався коштами і лише через три роки усвідомив, що банк без його участі та згоди уклав з ним Договір 2 на умовах, що не обговорювались та не погоджувались.
Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.12.2024 року, є дата складення повного судового рішення - 27.12.2024 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк», ТОВ «Нью Файненс Сервіс», в якому просив визнати неукладеним в цілому договір кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року з додатками. При цьому, свої вимоги обґрунтовував тим, що зазначений договір був укладений без участі самого позивача, що підтверджується тим, що ні в оспорюваному договорі, ні в будь-якому іншому документі до цього договору немає автентичного (рукописного), ні електронного цифрового підписів позивача.
До позовної заяви позивач долучив договір P20/26345.007320367 від 23.12.2020 року, підписаний сторонами, паспорт споживчого кредиту від 28.12.2021 року, підписаний сторонами, в тому числі ОСОБА_1 , та договір №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року, який не містить підпису ОСОБА_1 .
Згідно виписки з особового рахунку за період з 01.12.2020 року по 23.09.2022 року вбачається, що 23.12.2020 року ОСОБА_1 видано кредит згідно договору P20/26345.007320367 від 23.12.2020 року. З часу отримання кредиту (грудень 2020 року) ОСОБА_1 кожного місяця вчиняв дії з його погашення, включно по грудень 2021 року. 
Згідно виписки по особовому рахунку за період з 01.12.2021 року по 07.09.2022 року, ОСОБА_1 було видано кредит згідно договору кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року в загальній сумі 59467 грн.
З моменту отримання зазначеного кредиту, ОСОБА_1 щомісячно здійснював його погашення, в тому числі сплачував проценти та кошти за обслуговування кредитної заборгованості у розмірах, зазначених у п.5 паспорту споживчого кредиту №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року (а.с.50-53). 
Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.
Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У постанові від 10 березня 2021 року по справі №607/11746/17 Верховний Суд вказав на те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Аналіз зазначених норм дає можливість дійти висновку про те, що цивільно-правовий договір можна вважати укладеним за наявності таких умов: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.
Момент укладення договору визначено у частині перші статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16 (провадження №14-306цс18).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.
Крім того, якщо спірний договір його сторонами виконується та/або частково виконано, це виключає кваліфікацію договору, як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин такого правового інституту, як визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся), оскільки визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладання договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.
З викладеного вище вбачається, що якщо сторони на стадії укладення договору згоди щодо істотних умов договору не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість, виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
У постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Як стверджував позивач (апелянт), судом першої інстанції не надано оцінки, тому факту, що договір кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року з додатками є неукладеним, оскільки він не був підписаний позивачем, і, відповідно, не породжує жодних прав та обов`язків. 
Разом з тим, ОСОБА_1 при зверненні до суду, як першої так і апеляційної інстанції, не вказував, у зв`язку з чим він виконував умови договору кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року з додатками, який вважав неукладеним через відсутність його підпису та погодження його істотних умов. 
Перерахування грошових коштів на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Ідея Банк», свідчить про укладеність договору, оскільки з виписки по рахунку відповідача вбачається, що грошові кошти були зараховані на відкритий рахунок у банку і такими коштами протягом тривалого часу користувався позивач. 
За таких обставин, підстави для висновку, що кредитний договір, умови якого виконувались обома його сторонами, є неукладеним - відсутні.
У цьому контексті необхідно зазначити, що позивач з приводу оскарження цього договору (визнання його недійсним, застосування наслідків його нікчемності) до суду не звертався, як і не оспорював отримання кредитних коштів за таким договором. Сама по собі незгода з процентною ставкою не є підставою для визнання договору неукладеним. 
Велика Палата Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц звертала увагу, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував про неможливість визнання договору неукладеним у судовому порядку, зокрема, у постанові від 30 липня 2019 року у справі №907/804/17, вказавши, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах; по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що позов про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями ЦК України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України, а відтак, вимога позивача у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, п.6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, п.52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, п.76).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач просив визнати недійсним нікчемний правочин, а тому обраний позивачем спосіб захисту не є ефективний та не призведе до відновлення порушеного права, не врахувавши позовних вимог позивача, котрий просив визнати договір кредиту та страхування №G02.10701.009233587 від 28.12.2021 року неукладеним, а не недійсним.
Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши мотиви для відмови в позові ОСОБА_1 в редакції цієї постанови, а саме, що позовна вимога про визнання договору неукладеним не сприяє ефективному захисту права, яке позивач вважає порушеним. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року в справі №531/2004/18. Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 серпня 2024 року змінити, виклавши мотиви для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий                                         С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич