ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2025 року
м. Київ
справа № 760/27983/19
провадження № 61-3017св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Пархоменка П. І. (суддя-доповідач), суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
Тітова М. Ю.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 
2021 року у складі судді Аксьонової Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у складі колегії суддів: 
Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії,
прийняв постанову про таке:
I. Вступ
1.           У 2019 році позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити дії.
2.           Відповідач заперечував проти позову.
3.           Суд першої інстанції відмовив у позові і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
4.           Позивач оскаржила рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала на необхідність відступленнявід висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного 
у постанові від 12 травня 2020 року у справі №   921/730/13-г/3, щодо застосування статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), застосованого судами попередніх інстанцій.
5.           Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
6.           Позов обґрунтований так:
-                  09 червня 2005 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та 
ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким їй надано кошти в розмірі 230 000 дол. США зі строком повернення до 09 червня 2020 року;
-                  у зв`язку з порушенням строків виконання взятого зобов`язання заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 23 квітня 2015 року з позивача стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 3 681 624,55 грн, з яких: за тілом 
кредиту - 200 984 дол. США, що еквівалентно станом на 26 червня 2014 року 2 690 654,61 грн, за відсотками - 72 544,43 дол. США, що еквівалентно 
862 901,49 грн, за щомісячною комісією - 95 972,08 грн, за пенею за несвоєчасне погашення кредиту, відсотками за користування кредитними коштами та комісією - 332 093,41 грн;
-                  виконавчий лист за вказаним судовим рішенням до виконання не пред`являвся;
-                  листом від 04 квітня 2019 рокуТОВ «ФК «Арагон» повідомило позивача про заміну кредитора за кредитним договором;
-                  про розмір відступленої заборгованості позивач дізналась з інформації, розміщеної на веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зокрема загальний залишок заборгованості (без пені) становив 109 595 326,44 грн, за тілом кредиту - 5 564 875,07 грн, за відсотками - 4 812 552,54 грн, за комісією - 217 898,83 грн, за пенею та штрафами - 66 483 973,70 грн, залишок заборгованості у валюті кредиту - 382 664,88 грн;
-                  з моменту надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту та ухвалення судового рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» продовжувало здійснювати нарахування відсотків та неустойки за кредитним договором, що суперечить вимогам цивільного законодавства, оскільки звернення 
з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору;
-                  рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 23 квітня 2015 року встановлено, що вимога про усунення порушень умов кредитного договору була надіслана 23 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який звертався до банку із заявами від 27 вересня 2012 року про надання часу до 15 жовтня 2012 року для погашення заборгованості;
-                  з огляду на викладене вважає, що розмір заборгованості, який зазначений як такий, що переданий до ТОВ «ФК «Арагон» за кредитним договором не відповідає вимогам чинного законодавства.
7.           Враховуючи викладене позивач просила суд:
-                  зобов`язати ТОВ «ФК «Арагон» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання до 15 жовтня 2012 року;
-                  списати нараховані відсотки, які обліковуються після зазначеної дати, про що видати позивачу відповідну довідку.
ІII. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
8.           Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 
2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року, у позові відмовлено.
9.           Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами порушення її прав відповідачем.
10.        Крім того, суди вказали, що відповідач є неналежним відповідачем за вимогами позивача та не може нести відповідальність за здійснений 
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розрахунок.
11.        Позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки сам по собі факт існування заборгованості не свідчить про порушення прав позивача чи реальну небезпеку такого порушення та необхідність судового захисту, з огляду на те, що законодавством не передбачений механізм захисту прав, свобод чи інтересів на майбутнє.
IV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12.        У касаційній скарзі позивач просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
13.        Касаційна скарга мотивована такими обставинами:
-                  суди дійшли помилкового висновку, що нарахування позивачу відсотків є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача;
-                  суди, встановивши нарахування відсотків всупереч закону, проігнорували порушення цивільних прав позивача;
-                  суди не звернули увагу, що правова визначеність позивача пов`язана 
з існуванням судового рішення, яким зафіксовано розмір її боргу перед кредитором, отже юридичний факт нарахування їй відсотків після зміни кредитором строку виконання зобов`язання,свідчить про порушення права ОСОБА_1 зараз, а не на майбутнє.
V. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
14.        16 жовтня 2023 року представник відповідача подав до Верховного Суду письмові пояснення, які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу, та навів такі мотиви для відмови у задоволенні касаційної скарги:
-                  посилання в касаційній скарзі на необхідність відступлення від застосованого апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/Зє безпідставними, оскільки апеляційний суд не застосував саме такого висновку, про який зазначає заявник у касаційній скарзі;
-                  правовідносини у розглядуваній справі та у справі № 921/730/13-гг/3 не 
є подібними;
-                  позивач не зазначає, від висновку щодо застосування якої норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, необхідно відступити;
-                  твердження в касаційній скарзі на необхідність відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 16 ЦК 
є безпідставним, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/З не наводилось правового висновку щодо застосування статті 16 ЦК.
VІ. Рух справи у суді касаційної інстанції
15.        У березні 2023 року позивач звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції. 
16.        Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження.
17.        Протоколом повторного розподілу справи між суддями Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_3 , суддею-доповідачем у справі визначено суддю Пархоменка П. І.
18.        Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 07 червня 2023 року.
19.         Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року справу призначено до судового розгляду.
VII. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
20.        09 червня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та 
ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1547pvi-06-05, згідно з яким їй на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру виконання надано кошти в розмірі 80 000 дол. США зі строком повернення до 09 червня 2020 року.
21.        Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору позивач зобов`язалася щомісяця до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості у складі щомісячного ануітетного платежу у розмірі 910 дол. США.
22.        09 червня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 як поручителем на забезпечення кредитного договору укладено договір поруки № 1547/1.
23.        19 червня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та 
ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, 
згідно з пунктом 1 якої банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кошти в сумі 230 000 дол. США зі спалтою 11 % річних, які позичальник зобов`язалася повернути повністю до 09 червня 2020 року шляхом здійснення щомісячних, в термін до 10 числа кожного місяця, сплат у розмірі 2 216,85 грн.
24.        17 червня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та 
ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору та угоди № 1, згідно з умовами якої боржник зобов`язана щомісяця, в термін 
з 01 до 10 числа кожного місяця, починаючи з липня 2013 року до червня 
2014 року включно, здійснювати погашення заборгованості за кредитом 
у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 2 000 дол. США.
25.        Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2015 року у справі № 362/4716/14-ц позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 09 червня 2005 року 
№ 1547pvi-06-05, у загальному розмірі 3 681 624,55 грн.
26.        02 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та 
ТОВ «ФК «Арагон» укладено договір про відступлення прав вимоги № 6, за яким ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив новому кредитору права вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором 
від 09 червня 2005 року № 1547pvi-06-05, а також права вимоги до поручителя ОСОБА_2 за договором поруки від 09 червня 2005 року № 1547/1.
27.        Згідно з додатком № 1 до договору № 6 про відступлення прав вимоги від 02 квітня 2019 року сума заборгованості за кредитним договором 
від 09 червня 2005 року № 1547pvi-06-05 станом на дату відступлення прав вимоги становить 380 383,63 дол. США та 74 043 380,72 грн.
28.        У квітні 2019 року ТОВ «ФК «Арагон» (новий кредитор) та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (старий кредитор) направило боржникам - позичальнику та іпотекодавцю ОСОБА_1 , а також поручителю ОСОБА_2 
лист-повідомлення від 03 квітня 2019 року, у якому було повідомлено, що 
02 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» укладено договір про відступлення прав вимоги № 6, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за якими ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив шляхом продажу новому кредитора права вимоги до 
ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 червня 2005 року 
№ 1547pvi-06-05 та іпотечними договорами від 13 вересня 2005 року 
і 19 червня 2007 року, а також права вимоги до ОСОБА_2 за договором поруки від 09 червня 2005 року № 1547/1.
VІII. Позиція Верховного Суду
29.        Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає наступне.
30.        В спірних правовідносинах позивач заявила вимоги про:
-         зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання до 15 жовтня 2012 року;
-         списання нарахованих відсотків, які обліковуються після зазначеної дати, про що видати позивачу відповідну довідку (див. пункт 7).
31.        Як на підставу позову позивач посилається на те, що рішенням суду 
з неї стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість і її розмір, що переданий до ТОВ «ФК «Арагон» не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки з моменту надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту від 23 квітня 2012 року та ухвалення заочного рішення банк продовжував здійснювати нарахування відсотків та неустойки за кредитним договором, що суперечить вимогам цивільного законодавства (див. пункти 6-7).
32.        Суди відмовили у задоволенні позовних вимог вказавши такі підстави (див. пункти 8-11):
-                     не доведення позивачем порушення її прав відповідачем;
-                     обрання позивачем неефективного способу захисту;
-                     зазначення позивачем неналежного відповідача.
33.        У цій справі Верховний Суд враховує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, особливості реалізації якого під час розгляду цивільних справ закріплені в статті 4 ЦПК та статтях 15, 16 ЦК.
34.        Верховний Суд вже неодноразово звертав увагу, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності [1].
35.        Стала практика Верховного Суду свідчить про те, що, при вирішенні цивільного спору суд повинен послідовно дати відповідь на такі питання:
1.                 Чи має місце цивільна юрисдикція (Глава 2 ЦПК)?
Недотримання правил цивільної юрисдикції може стати підставою для закриття провадження у справі (стаття 255 ЦПК).
2.                 Чи дотримано процесуальні гарантії?
Це стосується, гарантій, які б забезпечували реалізацію права на справедливий суд та виключали наявність підстав для обов`язкового скасування судових рішень (стаття 411 ЦПК).
3.                 Чи належний суб`єктний склад учасників?
Пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (див., наприклад, [2]).
4.                 Чи порушене право особи, яка звернулась за судовим захистом?
Встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, є самостійною підставою для відмови 
в задоволенні позову (див., наприклад, [3]).
5.                 Чи правильно обрано спосіб захисту?
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин [4].
6.                 Чи правильно застосовані норми матеріального права?
36.        Таким чином відмова у судовому захисті цивільного права та інтересу особи може мати місце з обмеженого коло підстав, які є самостійними і не підлягають застосуванню одночасно (див. пункт 35).
37.        У цій справі Верховний Суд враховує, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК).
38.        Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
39.        Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.
40.        З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
41.        Верховний Суд звертає увагу на те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
42.        Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
43.        Верховний Суд повторює, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові [5].
44.        З огляду на встановлені обставини у розглядуваній справі, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що сам по собі факт існування заборгованості не свідчить про порушення прав позивача чи реальну небезпеку такого порушення та необхідність судового захисту саме у взаємовідносинах між сторонами даного спору.
45.        Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
46.        Суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки, що нарахування позивачу відсотків, комісії, пені, є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача, у разі виникнення спору між сторонами цієї справи, розрахунок заборгованості оцінюється судом відповідно до вимог процесуального законодавства, проте ТОВ «ФК «Арагон» не пред`являло позову до ОСОБА_1 щодо укладеного кредитного договору, що підтверджено в судовому засіданні представником позивача.
47.        Отже, позивачем не доведено, що станом на час звернення до суду, її права чи інтереси були порушені відповідачем, доказів, які підтверджують її звернення до відповідача з вимогою про перерахунок кредитної заборгованості чи до банку (первісного кредитора) щодо з`ясування розміру заборгованості за кредитним договором, яка була передана за договором відступлення права вимоги, не надано, тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити дії, а саме перерахунок заборгованості, є передчасними.
48.        Проте, Верховний Суд звертає увагу на те, що суди встановили, що позивач не довела порушення її прав відповідачем, і у позові відмовили з цих підстав, тому одночасна відмова в позові також з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту та зазначення позивачем неналежного відповідача (див. пункт 32) є неправильною, оскільки відмова у судовому захисті цивільного права та інтересу особи може мати місце з обмеженого коло підстав, які є самостійними і не підлягають застосуванню одночасно (див. пункти 35-36).
49.        З огляду на зазначене оскаржені судові рішення підлягають зміні, шляхом виключення з їх мотивувальних частин висновків про неналежність відповідача та неефективний спосіб захисту.
50.        Колегією суддів не встановлено підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 травня 
2020 року у справі № 921/730/13-г/3, як того просив заявник. Крім того, заявник просить переглянути висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, але відповідно до статті 403 ЦПК не заявляє відповідне клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому суд, який розглядає справу в касаційному порядку не наділений повноваженнями самостійно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, не передаючи таку справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
51.        У касаційній скарзі позивач не наводить таких аргументів і доводів, які спростовують висновки судів про відмову в позові.
ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
52.        Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
53.        Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
54.        Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, оскаржувані судові рішення підлягають зміні, із виключенням з їх мотивувальної частини посилання на висновки про неналежність відповідача та те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту як на правову підставу відмови в позові.
55.        Оскільки касаційний суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.           Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 
2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на висновки про неналежність відповідача та те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту як на правову підставу відмови в позові.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
[1] Постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23) // https://reyestr.court.gov.ua/Review/114834992; постанова Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) // https://reyestr.court.gov.ua/Review/116606725
[2] Постанова Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 464/2225/22 (провадження № 61-18009св23) // https://reyestr.court.gov.ua/Review/122819892
[3] Постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 361/978/22 (провадження № 61-7679св23) // https://reyestr.court.gov.ua/Review/119776328
[4] Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) // https://reyestr.court.gov.ua/Review/106558719
[5] Постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження  № 61-550св22)// https://reyestr.court.gov.ua/Review/109711996

Головуючий Судді:  	П. І. Пархоменко А. Ю. Зайцев  Є. В. Коротенко  В. М. Коротун  М. Ю. Тітов