П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
27 грудня 2024 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 939/297/24
Провадження № 22-ц/824/14088/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                    судді-доповідача Стрижеуса А. М., 
                                    суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
 
сторони:           позивач        Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика»,
відповідач   ОСОБА_1 ,
                                               
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», подану адвокатом Клименком Тарасом Васильовичем, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 31 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі позивач) звернулося до суду із вказаним позовом, яке мотивувало тим, що 07 грудня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 205419-КС-005 про надання кредиту, який підписано відповідачкою з використанням одноразового ідентифікатора G-4246. Відповідно до договору відповідачка отримала кредит у розмірі 30000 гривень, шляхом перерахування коштів на її банківську картку. На виконання умов договору відповідачка здійснила часткову оплату за договором на загальну суму 5 500 грн. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту.
Внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 09.01.2024 року має заборгованість у розмірі 72899,44 грн.
Оскільки відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом, де просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та понесені судові витрати у розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Бородянського районного суду Київської обл. від 31 травня 2024 року позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за договором № 205419-КС-005 про надання кредиту від 07 грудня 2021 року в розмірі 56 000 (п`ятдесят шість тисяч) гривень.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного кредитного договору банк надав відповідачці кредит, а остання зобов`язалася повернути суму кредиту в повному обсязі у визначений договором строк до 24 травня 2022 року. З паспорта споживчого кредиту (а.с.26-29) вбачається, що за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування, відповідачка зобов`язалась сплатити проценти у розмірі 31 500 грн.
Враховуючи викладене, оскільки відповідачка заборгованість за кредитним договором не погашає, то суд, частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вважав за необхідне стягнути з неї на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 000 грн. (30000 грн.- заборгованість за тілом кредиту + 31 500 грн.- заборгованість за відсотками, нарахованими згідно умов договору в межах строку кредитування до 24 травня 2022 року -5 500 грн. часткова оплата здійснена відповідачкою за договором).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що до загального розміру заборгованості відповідачки включена заборгованість за комісією у розмірі 4 500 грн. (а.с.15-25). Суд першої інстанції, посилаючись на положення статей Закону України «Про споживче кредитування» вирішив, що оскільки відповідачці встановлено плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались відповідачці частіше одного разу на місяць, то позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Таким чином, враховуючи вказане, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Так як позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено частково, то суд першої інстанції вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1860,84 грн., виходячи з розрахунку: 56 000 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 2422,40 грн. (сума сплаченого судового збору) / 72899,44 грн. (розмір заявлених позовних вимог).
Не погоджуючись з судовим рішенням, 01 липня 2024 року ТОВ «Бізнес позика» подало через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу. 
У обґрунтуванні доводів апеляційної скарги позивач вказує, що зазначені висновки суду першої інстанції базуються на: хибному ототожненню ним процентів, які нараховуються протягом строку кредитування у відповідності до вищевказаних норм ЦК України в якості правомірної плати за користування кредитними коштами, наданими йому Позивачем у відповідності до умов Кредитного договору (статті 1048 та 1056-1 ЦК України) та процентів, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання, тобто у випадку, коли сума кредиту за Кредитним договором не повертається Позичальником у визначений ним строк (частина друга статті 625 ЦК України) та неповному дослідженню доказів та нез`ясуванню обставин справи.
Тобто, якщо Позичальник сплачує заборгованість без порушень з повним дотриманням графіку платежів визначеного п.3.2 Договору, дійсно треба було б сплатити проценти у загальній сумі 31 500,00 грн., оскільки у такому випадку з кожним платежем сума загального боргу на яку нараховується кожного дня проценти за відсотковою ставкою 0,86588198 % зменшується.
Щодо законності умови кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту у сумі 4 500,00 грн. позивач зазначає, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. Також зазначає, що Відповідачем частково виконувались умови договору та сплачувались платежі на погашення кредиту, а отже цей факт свідчить про безумовну згоду Відповідача із усіма умовами кредитного договору.
Апелянт оскаржує Рішення Бородянського районного суду Київської області по справі № 939/297/24 тільки у відповідній частині, а саме: щодо відмови у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості по тілу кредиту та за несплаченою комісією за надання кредиту за Кредитним договором у загальній сумі 16 899,44 грн., а також просить здійснити розподіл судових витрат по цій справі.
В іншій частині рішення суду не оскаржується.
25 липня 2024 року матеріали справи № 939/297/24 надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Бізнес позика» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 31 травня 2024 року у справі за позовом ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Київського апеляційногосуду від 29 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Відзиву відповідачем до Київського апеляційного суду подано не було.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ураховуючи те, що ціна позову в даній справі менша ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження без виклику сторін в судове засідання. 
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Встановлено, що 07 грудня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 205419-КС-005 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), який підписано електронним підписом позичальника з використанням одноразового ідентифікатора G-4246, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 30 000 гривень, шляхом перерахування грошових коштів на її банківську картку, строком на 24 тижні (до 24 травня 2022 р.), зі сплатою процентів у розмірі 0,86588198, тип процентної ставки - фіксована, за кожен день користування кредитом, комісія за надання кредиту 4500,00 грн. (а.с.30-32).
Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2024 року згідно розрахунку позивача має заборгованість у розмірі 72899,44 грн. з яких: 24 500 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 43899,44 грн. - сума прострочених платежів по процентах, 4 500 грн. - сума прострочених платежів за комісією (а.с.26-38).
Згідно розрахунку позивача на виконання умов договору відповідачка здійснила часткову оплату за договором на загальну суму 5 500 грн. (а.с. 19).
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Бізнес позика» посилалось на те, що Відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати кредит в строки, передбачені кредитним договором, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом ч. 3, 4, 6 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Встановлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла заборгованості за кредитним договором не оскаржується позивачем, апеляційний суд не переглядає рішення в частині стягнення тіла кредиту
 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову в частині комісії за кредитним договором посилався на висновки зроблені в постанові Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі           № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Вказаний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).
Зважаючи на те, що висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права, та невірним застосуванням судової практики Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 31 травня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення в частині відмови в задоволенні частини позовних вимог.
Посилання суду першої інстанції що відповідачці встановлено плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались відповідачці частіше одного разу на місяць, а також застосування ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» разом з висновками, що містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) є некоректними.
Згідно висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17 (провадження 14-53цс21),  Закон № 1734-VIII (Закон України «Про споживче кредитування»)  у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
В цьому висновку Велика Палата Верховного суду зауважує, що згідно п. 8  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року, що набрав чинності 19 жовтня 2019 року і положення якого зберігають свою чинність на день перегляду рішення суду першої інстанції), пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» виклали в такій редакції, згідно якої до загальних витрат за споживчим кредитом відносять витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цими ж змінами починаючи з 19 жовтня 2019 року визначено у частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Договір №205419-КС-005 про надання кредиту від 07 грудня 2021 року передбачає сплату комісії за надання кредиту у розмірі 4500,00 грн.. Наведені вище приписи ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення комісії за надання кредиту. Станом на час укладення кредитного договору частина перша статті 1 та частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачали можливість встановлення комісії за отримання (надання) кредиту. 
Встановлено, що 07 грудня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір № 205419-КС-005 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), який підписано електронним підписом позичальника з використанням одноразового ідентифікатора G-4246, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 30 000 гривень, шляхом перерахування грошових коштів на її банківську картку, строком на 24 тижні (до 24 травня 2022 р.), зі сплатою з фіксованою процентною ставкою 0,86588198, за кожен день користування кредитом, комісія за надання кредиту 4500,00 грн. (а.с.32-46).
Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2024 року має заборгованість у розмірі 72899,59 грн. з яких: 24500,00 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 43899,44 грн. - сума прострочених платежів по процентах, 4500 грн. - сума прострочених платежів за комісією.
Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо).
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняла виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати заборгованості у відповідний період, що нею у відзиві на позовну заяву не заперечувалося.  Позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, банк надав позичальнику документи в електронній формі, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти і протягом певного часу виконувала умови кредитного договору.
У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 6-40цс13 Верховний Суд України зазначив, що «визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».
У справі, що переглядається відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності всіх трьох необхідних умов визнання умов несправедливими згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим обґрунтованими є висновок суду попередньої інстанції про укладення оскаржуваного договору з додержанням норм чинного законодавства.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). 
За змістом п. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися). Кредитодавець вірно зазначив умови договору, згідно чинного на момент укладення договору законодавства України, з якими позичальник ознайомилася та погодилась підписавши договір та протягом певного часу їх виконувала сплативши перший платіж згідно графіку.
Зазначені правовідносини не відносяться до таких, за яких згідно пункту 6 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» позичальник звільняється від відповідальності за прострочення зобов`язань за кредитним договором, оскільки сплата фіксованих відсотків за користування кредитним договором не відноситься до платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором. Сплата відсотків є правомірним видом сплати за користування коштами, а не видом відповідальності за неправомірне користування грошовими активами чи порушення строків їх повернення. Тому апеляційний суд не бере до уваги зазначені перехідні положення.
Згідно паспорту споживчого кредиту (а.с.26-29) сума у розмірі 36000 грн. є загальними витратами за кредитом, що включає в себе суму запланованих згідно графіку платежів відсотків за користування кредитом у розмірі 31500,00 грн., та комісії за надання кредиту у розмірі 4500,00 грн.
Матеріалами справи підтверджено неналежне виконання позичальником умов кредитного договору. Нарахування відсотків позивачем правомірно здійснювалось відповідно до договору, за змістом якого плата за користування кредитом за цим договором є фіксованою та становила 0,86588198 % за кожен день користування кредитом. Протягом строку кредитування, визначеного в цьому договорі, плата за користування кредитом нараховувалась на залишок заборгованості по кредиту, що, з огляду на неналежність виконання ОСОБА_1 зобов`язань, був інакшим (більшим), ніж викладено у графіку платежів. 
Апеляційний суд погоджується з доводами позивача про те, що загальна сума до сплати дійсно становила б 31 500,00 грн лише у випадку належного виконання  позичальником зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно графіку платежів, чого у справі не встановлено. Проте, відповідачем лише одноразово було здійснено платіж на суму 5 500,00 грн., з яких вся сума - заборгованість по тілу кредиту, який було здійснено після строку кредитування, тобто сума заборгованості за відсотками не підлягає зміні.
Таким чином проценти за користування кредитом за умовами договору нараховували на суму залишку заборгованості та становили 43 899,44 грн. з розрахунку (259,76 грн (проценти за кожен день користування кредитом) * 169 днів кредитування) = 43 899,44 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 43 899,44 грн., а відтак рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості в частині процентів за користування кредитом у сумі 12 399,44 грн. та комісії в сумі 4500 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу. Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» - адвоката Клименка Т. В. підлягає задоволенню, рішення Бородянського районного суду Київського районного суду від 31 травня 2024 року підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення у відповідній  частині незадоволених позовних вимог. 
Відповідно, підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції і в частині вирішення питання розподілу судових витрат.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» задоволено в повному обсязі.
При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Відповідно до стягнення з відповідача суму підлягає судовий збір в сумі 2 422,40 грн. за подання позовної заяви.
При подачі  апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 835,73 грн. Відповідно до стягнення з відповідача підлягає судовий збір в сумі 835,73 грн. за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 141,  263,  367,  368, 374, 376,   381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» задовольнити.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 31 травня 2024 року у частині незадоволених позовних вимог в частині відмови в стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та комісії, стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» в цій частині задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (код ЄДРПОУ 41084239,  місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) заборгованості по процентам за користування кредитом та комісії в сумі 16899,44 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (код ЄДРПОУ 41084239,  місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 3258,13 грн.
 Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до ВерховногоСуду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                      О. І. Шкоріна