СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року                          м. Харків                     Справа № 917/1161/19  

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Здоровко Л.М., 
суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,
представників сторін:
прокурор – Богатирьов Д.К., посвідчення №077509 від 19.04.2023,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (вх.№59П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024, ухвалене у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Сірошем Д.М., повний текст рішення складено 05.08.2024, у справі №917/1161/19
за позовом заступника військового прокурора Полтавського гарнізону Центрального регіону України в особі Міністерства оборони України
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ",
2. Квартирно - експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України
про визнання недійсним договору № 1 від 14.11.2017 про спільну обробку (використання) земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Полтавського гарнізону Центрального регіону України звернувся в суд з позовом в інтересах Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України про визнання недійсним договору №1 від 14.11.2017 про спільну обробку (використання) земельної ділянки.
Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що оспорюваний договір є удаваним, оскільки за своєю суттю не є договором про спільну діяльність, а є прихованим договором оренди землі; його зміст суперечить вимогам   Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому він підлягає визнанню недійсним. 
Прокурор вважає, що цей правочин вчинено сторонами з метою приховати договір оренди землі для здійснення орендарем господарської діяльності; між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування земельної ділянки, метою яких є вирощування та отримання у власність врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються, а умови укладеного між відповідачами договору про спільну діяльність свідчать про те, що відповідачі фактично уклали договір оренди земельної ділянки, до якого слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 у справі №917/1161/19 позов задоволено; визнано недійсним договір №1 від 14.11.2017 про спільну обробку (використання) земельної ділянки, укладений між КЕВ            м. Полтава і Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ"; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" на користь військової прокуратури Полтавського гарнізону Центрального регіону України 960, 50грн судового збору; стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава Міністерства оборони України на користь військової прокуратури Полтавського гарнізону Центрального регіону 960, 50грн судового збору.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що умовами оскаржуваного договору сторонами фактично узгоджені істотні умови договору оренди землі: об`єкт оренди (земельна ділянка, розмір, місце розташування), орендна плата (зазначено її розмір, спосіб та умови розрахунку, строки внесення), дата укладення та строк дії договору. Законодавство не надає Квартирно-експлуатаційному відділу м. Полтава Міністерства оборони України право передавати землю в оренду (суборенду), водночас будь-якого рішення щодо земельної ділянки, оренда якої фактично була предметом спірного договору, не приймалось; оспорюваний договір був укладений з порушеннями встановленого законодавством порядку, тобто, положення укладеного сторонами договору не відповідають положенням законодавства про оренду земельної ділянки та порядку розпорядження землями оборони, зокрема, статтям 1 та 7 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", пункту 3 частини 5 статті 20, частини 2 статті 65, частини 4 статті 77 Земельного кодексу України, статей 9, 14 Закону України "Про Збройні сили України", частини першої статті 4 Закону України "Про використання земель оборони", що є підставою для визнання договору недійсним.
Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Полтавського гарнізону Центрального регіону України в особі Міністерства оборони України. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що прокурор не довів підстав для представництва Міністерства оборони України у спірних правовідносинах. Вважає, що позивач не ставить під сумнів наявність визначених законом підстав та правомочностей ТОВ Агрофірма "ЧБГ" щодо користування земельною ділянкою за спірним договором.
Апелянт зазначає, що укладений сторонами договір про спільну діяльність є чинним правочином та таким, що укладений в межах чинного законодавства, яким регулюються відносини з дотриманням спеціального законодавства  щодо об`єктів державної власності. Механізм забезпечення взятих на себе сторонами спірного договору зобов`язань, в тому числі покладених законодавством, лежить в межах земельного, цивільного, господарського та екологічного права.
Від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції дослідив питання наявності у прокурора права на звернення до суду. Вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, у зв`язку із чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 – без змін. 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" задоволено частково; рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 у справі №917/1161/19 скасовано; прийнято нове рішення, яким позов заступника військового прокурора Полтавського гарнізону Центрального регіону України залишено без розгляду. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що Міністерство оборони України є повноважним суб`єктом на звернення до суду. Втім, матеріали справи не містять доказів попереднього звернення прокурора до Міністерства оборони України з повідомленням в порядку статті 23 Закону України “Про прокуратуру” до подання відповідного позову.
Постановою Верховного Суду від 17.12.2024 касаційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону задоволено; постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2024 у справі №917/1161/19 скасовано; справу №917/1161/19 передано до Східного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, здійснивши аналіз норм Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", Положення про Міністерство оборони України та інші нормативно-правові акти, дійшов підставного висновку про те, що Міністерство оборони України є органом, до повноважень якого належить звернення до суду в інтересах держави у цьому випадку, однак, не врахував того, що позивачу могло бути відомо про порушення інтересів держави у спірних правовідносинах ще до моменту отримання інформації від прокурора, а також того, що позивач взагалі відмовився від захисту інтересів держави у цій справі, що вбачається із наявних у справі документів (належних заходів, спрямованих на захист інтересів держави, не вжито дотепер). 
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2025, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025  призначено справу до розгляду на "19" лютого 2025 р. об 11:00год.
Однак, з огляду на перебування головуючого судді Здоровко Л.М. у відпустці 19.02.2025, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 повідомлено учасників справи, що розгляд справи №917/1161/19 відбудеться "03" березня 2025 р. о  15:30год.
03.03.2025 від Міністерства оборони України надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.
Також від Міністерства оборони України надійшли додаткові пояснення, зазначає, що враховуючи, що за даним договором КЕВ м. Полтава не передає земельну ділянку у користування ТОВ Агрофірма "ЧБГ" та предметом оспорюваного договору є не сама земельна ділянка, а право доступу до неї та її обробки, то право власності на плоди, продукцію та доходи від користування цією земельною ділянкою, мають обидві сторони.
Просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 03.03.2025 прокурор просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 – залишити без змін.
Інші учасники своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, їх представники у судове засідання не з`явились; сторони були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання.
Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, неявка представників сторін не перешкоджає розгляду скарги, про що учасники справи були повідомлені ухвалами Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 та від 10.02.2025, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційні скарзі доводи апелянта та доводи прокурора і позивача, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідно до рішення ради міністрів УРСР від 06.03.1958 за вих.№1073-094рс, земельна ділянка розташована на території Токарської та Пісківської сільських рад, Лохвицького району Полтавської області та входить до складу земель військового містечка №3 Полтавського гарнізону (земельна ділянка №40 та перебуває на обліку відповідача 2 згідно форми №405 “відомість наявності та використання земельних ділянок”) площею 320га передана на праві постійного користування та належить Квартирно-експлуатаційному відділу м. Полтава (далі - КЕВ                    м. Полтава). 
01.11.2017 згідно з розпорядженням Голови обласної державної адміністрації за №717 Міністерству оборони України в особі КЕВ м. Полтава надано дозвіл на проведення інвентаризації указаних земельних ділянок та складання технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель.
14.11.2017 КЕВ м. Полтава (далі - відповідач 2) та Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма “ЧБГ” (далі - відповідач 1) уклали договір №1, за умовами якого відповідач 2 надав відповідачу 1 для вирощування сільськогосподарських культур земельну ділянку площею 320га за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, в межах Токарської та Пісківської сільських рад, яка входить до складу земель військового містечка № НОМЕР_1 Полтавського гарнізону (земельна ділянка №40 та перебуває на обліку відповідача 2 згідно форми № 405 “відомість наявності та використання земельних ділянок”).
Пунктом 1.1 договору визначено, що з метою використання земель оборони, залучення додаткових джерел фінансування, недопущення захоплення земельних ділянок сторонніми особами, Сторони за цим договором домовились про спільну діяльність і співробітництво з питань сумісного використання земель, а саме вирощування зернових, технічних та решти культур, не внесених до інших класів рослинництва збирання та їх подальшої реалізації на частині земельної ділянки загальної площі 320га за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, в межах Токарської та Пісківської сільських рад, яка входить до складу земель військового містечка № НОМЕР_1 Полтавського гарнізону. 
Водночас, пунктом 1.2 визначено, що Сторони домовились, що спільний обробіток землі буде здійснюватися силами та коштами відповідача 1 по проведенню повного комплексу заходів із забезпечення повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором.
Відповідно до пункту 3.1 договору, відповідач 2 зобов`язується надати відповідачу 1 можливість виконувати комплекс заходів по вирощуванню сільськогосподарських культур, передбачених у договорі, на земельній ділянці площею 320га за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, в межах Токарської та Пісківської сільських рад, яка входить до складу земель військового містечка №3 Полтавського гарнізону (земельна ділянка №40 та перебуває на обліку відповідача 2 відповідно до форми № 405 “відомість наявності та використання земельних ділянок”).
Згідно з абзацом 2 пункту 3.2 договору відповідач 1 зобов`язується приступити до господарської діяльності з використанням залучених земельних ділянок.
Відповідно до пункту 5.1 договору, вартість договору складає 9 % від середньої обласної нормативної грошової оцінки 1 га сільськогосподарських угідь на 2017 рік, а саме 986 472, 29грн (вартість 1 га складає 34 252, 51грн), який відповідно до додаткової угоди №2 від 07.02.2019 змінений та викладений у наступній редакції: “Вартість договору складає 9 % від середньої обласної нормативної грошової оцінки 1 га сільськогосподарських угідь на 2019 рік, а саме 875 232, 00грн (вартість 1 га землі складає 30 390, 00грн) та податок на додану вартість у розмірі 20 % а саме 175 046, 40грн”.
Згідно з пунктом 5.2 договору відповідач 1 сплачує земельний податок за користування зазначеною земельною ділянкою.
Пунктом 8. 1 договору передбачено, що цей договір укладений строком на 7 сільськогосподарських років до 01.12.2024.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
За змістом   статті 202 Цивільного кодексу України,   під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені   статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
З наведеного випливає, що недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які   Цивільний кодекс України   не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України,   захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.
Позовні вимоги прокурора обґрунтовані тим, що оспорюваний договір є удаваним, оскільки за своєю суттю не є договором про спільну діяльність, а є прихованим договором оренди землі; його зміст суперечить вимогам   Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
У частині першій   статті 235 Цивільного кодексу України   передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.
Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди (частина перша   статті 638 Цивільного кодексу України).
Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його предмету, умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, з`ясувати фактичний характер спірних правовідносин, які склались між сторонами, з`ясувати дійсні наміри сторін спору при укладенні договору щодо визначення умов виконання зобов`язань обома сторонами цього договору   наслідків, застосувати відповідні норми права.
Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 10.05.2018 у справі №924/263/17, від 02.02.2022 у справі №927/1099/20, від 23.03.2021 у справі №916/2380/18, від 01.10.2020 у справі №910/21935/17, від 04.07.2018 у справі №916/935/17, від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 19.08.2020 у справі №915/1302/19.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень   статті 235 Цивільного кодексу України   має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у справах №915/166/17, №923/241/18, №925/550/18, №910/22880/17, №9І6/1424/18, №903/601/20, №918/1226/20, №927/1099/20, №918/351/21 (918/672/21).
Місцевий господарський суд встановив, що земельна ділянка використовується відповідачем 1 для комерційної діяльності на умовах строковості та платності, що є елементом правовідносин оренди землі.
Договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.
Відповідач 1, не залежно від порядку реалізації продукції на ринку, виплачує відповідачу 2 грошові кошти в залежності від вартості 1 га землі у поточному році, без врахування економічної складової ведення спільної діяльності та отримання прибутку від цього, а відповідач 2 у будь-якому випадку повинен отримати річний дохід, що фактично виключає здійснення спільної діяльності між відповідачами, оскільки вони не об`єднані єдиною економічною ціллю, та не здійснюють спільної діяльності, а відповідач 2 не здійснює будь-яких заходів щодо саме спільного обробітку (використання) указаної земельної ділянки, а саме не залучає технічні засоби, працівників чи іншим чином не сприяє відповідачу 1 у досягненні цілей, визначених у предметі договору - пункт 1.1, тобто фактично не залучається до сумісного використання земель оборони, а саме земельної ділянки площею 320 га за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, в межах Токарської та Пісківської сільських рад.
Крім того, згідно з пунктом 5.2 договору відповідач 1 сплачує земельний податок за користування зазначеною земельною ділянкою.
Пунктом 8. 1 договору передбачено, що цей договір укладений строком на 7 сільськогосподарських років до 01.12.2024.
Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що вказаними умовами оскаржуваного договору сторонами фактично узгоджені істотні умови договору оренди землі: об`єкт оренди (земельна ділянка, розмір, місце розташування), орендна плата (зазначено її розмір, спосіб та умови розрахунку, строки внесення), дата укладення та строк дії договору.
Відсутність акту прийому-передачі земельної ділянки, а, отже, неналежне оформлення відносин оренди земельної ділянки і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.
За змістом   статті 13 Закону України "Про оренду землі",   договір оренди землі   -   це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За   статтею 15 цього Закону,   істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша). За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (частина друга).
Отже, договір оренди землі укладається саме на платній основі і для отримання   можливості користуватися земельною ділянкою   з використанням її корисних властивостей.
При цьому, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря)   -   використання майна (земельної ділянки). 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №913/420/19.
Так,   користування земельною ділянкою - це право фізичної або юридичної особи використовувати земельну ділянку для певних цілей відповідно до її цільового призначення та законодавства. Це може бути, наприклад, право обробляти землю, будувати на ній, отримувати врожай або іншу вигоду від користування.
Внаслідок укладення оспорюваного договору не відбувається ані безпосереднє вирощування відповідачем 2 сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, ані набуття останнім у власність сільськогосподарської продукції, вирощеної на наданих йому в постійне користування земельної ділянки, не зважаючи на      формальне зазначення про спільний обробіток землі у договорі.   
З умов оспорюваного договору вбачається, що відповідач 2, взявши на себе зобов`язання надати ТОВ Агрофірма "ЧБГ" земельну ділянку для вирощування та збирання сільськогосподарської продукції, фактично самоусунувся від реалізації права самостійного господарювання на земельній ділянці та надав право обробки земельної ділянки та збору врожаю ТОВ Агрофірма "ЧБГ", тим самим розпорядився земельною ділянкою.
Тобто, під виглядом виконання сільськогосподарських робіт      відповідач 1 фактично обробляє земельну ділянку, яка належить державі, залишаючи у розпорядженні вирощений врожай, що свідчить про приховану оренду землі.
Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі №918/351/21 (918/672/21) зробив висновок про те, що незазначення сторонами у спірних договорах про надання приватному підприємству саме права користування земельними ділянками та сплату ним саме орендної плати за земельні ділянки, відсутність закріплення ними умов щодо індексації, перегляду орендної плати тощо не спростовує висновку щодо виникнення між ними орендних правовідносин, адже при здійсненні оцінки правочину на предмет удаваності значення мають не лише формально вказані в ньому терміни, а передусім суть правовідносин (прав і обов`язків сторін), на які спрямовано укладення правочину, та правові наслідки, обумовлені ним.
Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину.
Тобто відсутність в оспорюваному договорі чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування.
І апелянт не спростував обставини, що між відповідачами виникли відносини з передачі в оплатне користування земельної ділянки державної власності, метою яких є отримання апелянтом прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, які там вирощуються, а умови оспорюваного правочину свідчать про те, що між відповідачами фактично укладено договір оренди земельної ділянки, а тому до нього слід застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки.
Частиною першою статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Однак, згідно матеріалів справи, на час укладення оспорюваного договору таке рішення (погодження) було відсутнє.
Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
За змістом частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою здійснюється шляхом реалізації таких правомочностей як право володіння та користування земельною ділянкою; права землекористувачів передбачено статтею 95 Земельного кодексу України. Разом з тим, право постійного користування після одержання землекористувачем документа, що посвідчує таке право, та його державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України); правом оперативного управління (в тому числі землею, як активом, закріпленим за військовою частиною) за змістом статті 137 Господарського кодексу України визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується та розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна.
Отже, положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу права розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, в тому числі шляхом надання її в оплатне користування (оренду), оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій.
Правовий статус постійних землекористувачів, що визначається статтями   92, 95, 96 Земельного кодексу України, не передбачає права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 28.03.2018 у справі №915/166/17, від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 21.06.2019 у справі №910/22880/17, від 06.11.2019 у справі №9І6/1424/18, від 07.07.2021 у справі №903/601/20, від 03.11.2021 у справі №918/1226/20, від 02.02.2022 у справі №927/1099/20, від 29.09.2022 у справі №918/351/21 (918/672/21).
З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що законодавство не надає Квартирно-експлуатаційному відділу м. Полтава Міністерства оборони України право передавати землю в оренду (суборенду), водночас будь-якого рішення щодо земельної ділянки, оренда якої фактично була предметом спірного договору, не приймалось, оспорюваний договір був укладений з порушеннями встановленого законодавством порядку, тобто положення укладеного сторонами договору не відповідають положенням законодавства про оренду земельної ділянки та порядку розпорядження землями оборони, що є підставою для визнання договору недійсним.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, з огляду на те, що зобов`язання за договором оренди (суборенди) може бути припинено лише на майбутнє, у зв`язку з неможливістю повернення одержаного за ним, то оспорювний договір підлягає визнанню недійсним з припиненням зобов`язань за ним на майбутнє.
Судова колегія також зазначає, що визнання недійсним договору оренди має правовим наслідком повернення майна орендодавцю в порядку і на умовах, які встановлені законом.
Однак, у спірних правовідносинах відсутній акт прийому-передачі земельної ділянки; земельна ділянка не вибувала із володіння відповідача 2.
Разом з тим, визнання оспорюваного договору недійсним призведе до припинення використання відповідачем 1 земельної ділянки державної власності за відсутності на те правових підстав.
Відтак, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у спірних правовідносинах прокурор звернувся з позовом, вимоги якого забезпечують ефективний спосіб захисту порушеного права держави.
Судова колегія відхиляє доводи апелянта, що прокурор не довів підстав для представництва Міністерства оборони України у спірних правовідносинах, оскільки зазначеному вже надано оцінку Верховним Судом у постанові від 17.12.2024 у даній справі.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин, що мають значення для справи, та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, прийнятого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ"   слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 у справі №917/1161/19 – без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати апелянта зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 256, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 24.07.2024 у справі №917/1161/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення; порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.03.2025. 

Головуючий суддя                                                               Л.М. Здоровко

Суддя                                                                                      В.В. Лакіза  

       Суддя                                                                                      Н.О. Мартюхіна