ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2025 року
м. Харків
справа № 646/2375/24
провадження № 22-ц/818/ 833/25
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів Яцини В.Б., Мальованого М.Ю.,
сторони справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Тетельбаума Дмитра Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року у складі судді Янцовської Т.М., 
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ( надалі ТОВ) звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № Z62.205.73193 від 12.10.2017, укладеним між нею та АТ « Ідея Банк» на суму 67 374,79 грн, з яких 26 869, 40 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 40 505,39 грн сума заборгованості відсотками, а також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.
Позов мотивовано тим, що 12 жовтня 2017 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Z62/205/73193 від 12 жовтня 2017 року за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 39800 грн та зобов`язалась повернути його разом з процентами та платою за обслуговування кредиту протягом 36 місяців, тобто у строк до 12.10.2020.
07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ було укладено договір факторингу № 07072023, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТОВ за плату належні йому права вимоги, а ТОВ прийняло належні АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржників, вказаних в Реєстрі боржників № 3, зокрема, до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № Z62.205.73193 від 12 жовтня 2017 року у розмірі 67 374,79 грн, з яких: 26 869,40 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 40 505,39 грн - сума заборгованості за відсотками; 0,00 грн - сума заборгованості за комісіями.
Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ права грошової вимоги здійснювались безпосередньо AT «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги. ТОВ не здійснювалося жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювалися.
Позивач стверджує, що всупереч умовам кредитних договорів, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо повернення позичених грошових коштів. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», ні на рахунок АТ «Ідея Банк». Тому ТОВ звернулось до суду з дійсним позовом. 
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованість за кредитним договором № Z62.205.73193 від 12.10.2017 року за період з 07.07.2023 року по 31.01.2024 року у розмірі 67 374. 79 грн та судовий збір у розмірі 3028 грн.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, що є підставою для задоволення позову. 
Не погодившись з рішенням суду адвокат Тетельбаум Д.М. , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Відповідача не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, тому була позбавлена можливості надати своїх заперечення та докази. Суд допустив порушення норм процесуального права, що мали наслідком порушення прав відповідача на справедливий судовий розгляд. А саме, ухвалою суду від 05 березня 2024 року було відкрито справдження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Зазначену ухвалу відповідач не отримувала. В наступному ухвалою від 04 червня 2024 року суд вирішив провести заочний розгляд справи, який можливий лише за умови якщо належним чином повідомлений відповідач не з`явиться у судове засідання без поважних причин та не надасть відзив. Відповідачка жодного разу не була повідомлена про час та місце розгляду справи, не отримувала судові документи, тому у суду були відсутні підстави проводити заочний розгляд справи. Зазначене є підставою для скасування рішення суду. Також зазначає, що судом помилково визнано доведеною обставину наявності у позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором. Докази фактичного переходу до фактора від клієнта права вимоги у спірних правовідносинах в матеріалах справи відсутні. Крім цього позивач не довів належними та достовірними доказами наявність та розмір заборгованості, а саме: - доданий позивачем розрахунок не містить фактичного розрахунку заборгованості та до нього включений період, що не охоплений строком кредитування, який сплив 12.10.2020. Зазначений в розрахунку розмір заборгованості за відсотками у три з половиною рази перевищує встановлений умовами договору кредиту розмір. Враховуючи розмір повернутого відповідачем тіла кредиту, відповідач винен лише 3076 грн відсотків; наданий позивачем ордер – розпорядження містить докази перерахування відповідачу 33826.09 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 12 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z62.205.73193 від 12.10.2017 року за умовами якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 38 900,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника (пункти 1.1, 1.2 Договору) (а.с. 6)
Пунктами 1.3, 1.4 договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0000% річних.
Відповідно до п.1.13 Договору банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 12 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № НОМЕР_2 в банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати простроченої заборгованості кредиту за договором; 2) для погашення нарахованої заборгованості за договором, строк сплати якої не минув; 3) для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1 цього договору; 4) для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом) (пункт 2.1 Договору).
Аналогічну інформацію викладено в паспорті споживчого кредиту інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, який підписано ОСОБА_1 (а.с.8-9).
12 жовтня 2017 року відповідачкою укладено договір добровільного страхування життя № Z62.205.73193 позичальника ПАТ «Ідея Банк» з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» (а.с.11).
З копії ордеру-розпорядження № 1 про видачу кредиту від 12 жовтня 2017 року вбачається, що відповідно до договору № Z62.205.73193 від 12 жовтня 2017 року ПАТ «Ідея Банк» було перераховано з рахунку № НОМЕР_3 на рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 33826,09 грн.
07 липня 2023 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу 
№ 07072023, за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору та передається в день укладення цього договору клієнтом фактору в електронному вигляді та надсилається засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі. Загальна сума фінансування згідно договору (реєстру боржників № 1, реєстру боржників № 2, реєстру боржників № 3, реєстру боржників № 4), що підлягає перерахуванню на рахунок клієнта становить 15 300 000,00 грн (а.с.16-17).
Матеріали справи містять копію платіжного доручення № 19913 від 11 липня 2023 року про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за договором факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року 15 300 000,00 грн (а.с. 19).
З витягу з реєстру боржника № 3 до договору факторингу № 07072023 від 07 липня 2023 року вбачається, що право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло і за кредитним договором № Z62.205.73193 від 12 жовтня 2017 року, загальна сума заборгованості 67374,792 грн, з яких 26869,40 грн заборгованість за основним боргом, 40505,39 грн заборгованість за відсотками, 0,00 грн заборгованість за комісіями та за кредитним договором (а.с.18). 
Судова колегія вважає що судом правильно встановлений характер спірних правовідносин та застосовані належні норми процесуального права що їх регулюють. 
Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
З огляду на характер спірних правовідносин, зміст та підстави заявлених позовних вимог, позивач має довести відповідними доказами факт переходу до нього права вимоги за договорами позики, а також наявність та розмір заборгованості за вказаними договорами.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом першої інстанції встановлено, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за договором №Z62.205.13193 від 12 жовтня 2017 року не суперечить статті 514 ЦК України та доводиться належними та допустимими доказами. 
Наявність в матеріалах справи витягу з реєстру боржників № 3 від 07.07.2023 ( а.с. 18)та доказів оплати за договором факторингу ( а.с. 19), відповідно до вимог п. 2.1 договору факторингу свідчить про набуття ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за Договором кредиту відносно боржника ОСОБА_1 .
Виходячи з вищевикладеного судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо не доведеності факту набуття ним права вимоги за Договором кредиту.
Разом з тим, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру боргу.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України).
Між тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника.
В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15.
Матеріали справи не містять банківських виписок по рахунку відповідача № НОМЕР_1 .
Отже, суд позбавлений можливості перевірити заявлені товариством вимоги в частині обґрунтованості та правильності наданого позивачем розрахунку заборгованості.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком, на підтвердження права грошової вимоги позивача до відповідача та щодо визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором №Z62.205.73193 від 12.10.2017.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України).
В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.
Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі N 911/3685/17.
Враховуючи, що представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі навів самостійний розрахунок заборгованості та фактично визнав заборгованість за за кредитним договором №Z62.205.73193 від 12.10.2017 у розмірі 24 871 грн, судова колегія вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зазначеному розмірі. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність у суду підстав для ухвалення заочного рішення не є обов`язковою підставою для його скасування, оскільки ухвалою суду від 05.03.2024 року справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки ухвалення у справі заочного рішення не призвело до неправильного вирішення справи, підстави для скасування рішення відсутні. 
Проте, оскільки судова колегія дійшла до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недоведеності розміру заборгованості, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні в час тині суми що підлягає стягненню.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У зв`язку зі зміною рішення суду, суд апеляційної інстанції відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.
Як убачається з матеріалів справи, при подачі позовної заяви ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» сплатило судовий збір у розмірі 3028,00 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволено на 36,92% то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1117,93 грн (3028 х 36,92/100) 
З матеріалів справи вбачається, що апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою на судове рішення, сплатив 3633 грн судового збору. Апеляційна скарга задоволена на 63,08%. Таким чином, з позивача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 2291,70 грн (3633х63,08%/100) за подачу апеляційної скарги.
Оскільки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1117,93 грн, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2291,70 грн, то відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1173,77 грн (2291,70-1117,93) судового збору.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Тетельбаума Дмитра Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №Z62.205.73193 від 12.10.2017 року у розмірі 24 871, 82 грн (двадцять чотири тисячі вісімсот сімдесят одна) 82 коп.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1173.77 грн (одна тисяча сімдесят три) 77 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.
Головуючий                                                                         О.Ю. Тичкова
Судді                                                                         Ю.М. Мальований
                                                                                        В.Б. Яцина