ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

12 березня 2025 року
м. Харків

справа № 642/2475/24
провадження №№22-ц/818/925/25, 22-ц/818/1242/25

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Маміної О.В., Тичкової О.Ю., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування половиною домоволодіння, витребування нерухомого майна та визнання права власності на домоволодіння одноособово, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року та апеляційною скаргою Залеської Анастасії Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року, ухваленні суддею Гримайло А.М., -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування половиною домоволодіння, витребування нерухомого майна та визнання права власності на домоволодіння одноособово.

В обгрунтування позову зазначає, що вона є правонаступником у порядку спадкування через отримання спадщини від ОСОБА_3 та хоче повернути право повного володіння домоволодінням за адресою по АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_4 , та частину якого було передано в користування з 1964 р. за рішенням суду для ОСОБА_5 , тобто встановлено особистий сервітут, через те, що його правонаступник у порядку спадкування ОСОБА_2 є недобросовісним співвласником та не використовує майно за цільовим призначенням більше 10 (десяти) років, наслідком чого половина домоволодіння доведена до занепаду. Через відсутність у неї повних прав власника через рішення суду 1964 року про надання у користування за сервітутом на правах співвласника другої половини домоволодіння для ОСОБА_5 , вона не може без рішення суду про повернення їй всіх прав володільця підтримувати в належному стані все домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Просить суд:
задовольнити її право витребування нерухомого майна, як особи, яка має право на цю власність; 
припинити право користування нерухомим майном для ОСОБА_2 через смерть ОСОБА_5 , з котрим було створено особистий сервітут; припинити право користування нерухомим майном для ОСОБА_2 через порушення рішення суду 1964 року та через невиконання обов`язку утримання нерухомого майна; 
зобов`язати ОСОБА_2 негайно повернути власнику половину домоволодіння через невикористання його більше 3-х років за цільовим призначенням та невиконання обов`язку утримання нерухомого майна в належному стані; 
визнати за ОСОБА_1 одноосібне право власності на домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 , як правонаступника в порядку спадкування.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_6 , звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року заяву ОСОБА_2 , в особі свого представника ОСОБА_6 , - задоволено частково.
Компенсовано ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував надані докази, які були долучені нею до відповіді на заперечення від 04 липня 2024 року, які підтверджують її право власності на домоволодіння починаючи з 1917 року, а саме:
копія головної виписки з кріпосного Харківського нотаріального Архіву, книги по городу Харкову за 1917 рік на купівлю земель для розширення земельної ділянки домоволодіння, копія від 20 серпня 1927 року;
копія «Завещательное распоряжение» на ОСОБА_3 від 19.02.1942, котре не було використано через німецьку печатку й загрозу постраждати (репресії) від комуністичного тоталітарного режиму, а було оформлено договір купівлі-продажу на ОСОБА_7 ;
копія договору купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 1948 року на ОСОБА_8 , копія з архіву від 15 липня 1957р.;
копія генерального плану від 09.01.1957р., який видано ОСОБА_4 на основі генерального плану 1955р. після чергової технічної інвентаризації земель та інвентаризації де зазначене рішення виконкомому Ленінського району від 22 лютого 1956 року №67; номер запису: 1657 в книзі: 1., яким був підтверджений розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 , котра знаходилась без змін в особистій власності ОСОБА_4 з 1948 року, у користуванні з 1919р.;
копія сторінки з будинкової книги з реєстрацією з 1919 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з 1941 року ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 );
копія документу з реєстрації новобудови у 1963р. після завершення будівництва нового будинку для заміни старого (мазанки) по АДРЕСА_1 , на ОСОБА_4 як одноосібну власницю. Документ на чотирьох сторінках (оціночний акт, поверховий план, журнал обміру приміщень та банківській рахунок) де вказана тільки ОСОБА_4 власником будинку. Старий будинок був з двома квартирами, як зазначено в договорі купівлі-продажу 1948 року, тому, відповідно, новобудова будувалась з двома квартирами, а не для двох власників. Ця власність після чергової інвентаризації після смерті ОСОБА_4 через переоформлення домоволодіння на ОСОБА_3 була підтверджена штампом «перевірено» 1975р.;
копія генерального плану 20.07.1964 де зазначено: власник ОСОБА_11 , користувач ОСОБА_5 , який виготовлено для затвердження судом та відповідає опису в рішенні Суду 20.10.1964; 
копія рішення суду від 20.10.1964.;
копія довідки №46852585 від 20.07.2021.: Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з посиланням на рішення 1956р. N? 67; номер запису: 1657 в книзі: 1., який залишається інвентаризаційним записом для домоволодіння по АДРЕСА_1 без зміни власника, який отримав право власності на земельну ділянку.
Вказує, що до відзиву на її позовну заяву сторона відповідача надала лише два докази на підтвердження свого права власності, які, на її думку, є сумнівними.
Звертає увагу на те, що копія свідоцтва про право власності ОСОБА_5 , яке видано ВК Ленінського Райради за рішенням виконкому від 12 березня 1964 року, автоматично було скасовано законом прийнятим ВР УРСР 17 квітня 1991 року про скасування позасудових рішень, які винесено «трійками», колегіями та «особливими нарадами». В Законі «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» прийнятим ВР УРСР 17 квітня 1991 року, передбачено, що незаконне позбавлення майна комуністичним тоталітарним режимом прирівняний до репресій. Тобто відповідач надав доказ, намагання комуністичним тоталітарним режимом, незаконно позбавити її родину нерухомого майна, відокремивши від нього частку на користь комуніста з відзнаками.
Копія витягу про реєстрацію речових прав на спадок від 24.02.2021 те ж не є належним доказом. Через прийняття ним спадщини після реєстрації майна 24 лютого 2024 року, останній записаний як довірча особа щодо домоволодіння по АДРЕСА_2 ..
Вважає, що ОСОБА_2 фактично володіє нерухомим майном, котре, згідно закону немає під собою правової підстави власника.
Наявні в матеріалах справи докази підтверджують її одноосібне право власності на спірне домоволодіння, а тому вона має право на захист свого порушеного права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що твердження позивача про одноособовість власника спірного домоволодіння не відповідають дійсності.
Вказує, що він є власником 1/2 частини спірного володіння, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2021 року, яке не скасовано та у встановленому законом порядку не визнано недійним.
Крім того, позивачем надавалася до позовної зави копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 серпня 2003 року, в якому зазначається, що спадкодавеь позивача – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , володів 1/2 частиною спірного домоволодіння, з відповідною частиною надвірних будівель, на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого 11 квітня 1975 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 квітня 1975 року.
Таким чином, сама позивачка надала суду докази, які підтверджують його право власності на іншу 1/2 частину спірного володіння.
Також, звертає увагу на те, що у рішенні народного суду Ленінського району м. Харкова від 20 жовтня 1964 року зазначається, що ОСОБА_12 (попередній власник) є власником іншої частини будинку, яке виникло у нього на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 12 березня 1964 року.
Надані позивачкою суду докази не спростовують того факту, що з 1964 року спірне домоволодіння належить двом співвласникам, а не є одноосібною власністю позивача.
Правовстановлюючі документи з цього приводу позивачкою не оскаржувались.
Апелянткою зауважується, що надана ним копія свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 12 березня 1964 року, видана правопопереднику відповідача ОСОБА_12 , автоматично було скасована Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року №962-XII (апелянтом вказано стару назву цього Закону - «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»).
Вважає такі твердження апелянтки є безпідставним, оскільки, по-перше, апелянткою не надано доказів того, що вона або її спадкодавці визнані реабілітованими або потерпілими від репресій в порядку, визначеному цим же нормативно-правовим актом, а по-друге, вказаний Закон не передбачає «автоматичного» скасування правовстановлюючих документів на нерухоме майно, виданих іншим особам.
Що стосується наявності сервітуту у спірних правовідносинах, то у рішенні народного суду Ленінського району м. Харкова не йшла мова про встановлення особистого сервітуту чи будь-якого іншого речового права на нерухоме майно, відмінного від права власності. Останнє лише встановлювало порядок фактичного користування цим домоволодінням між його співвласниками.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить відмовити стороні відповідача у повному обсязі, посилаючись на те, що сторона відповідача маніпулює рішенням народного суду Ленінського району м. Харкова від 20 жовтня 1964 року. Вказаним рішенням затверджено реальний поділ для користування, відповідно до Генерального плану від 20 липня 1964 року зробленого БТІ, в якому зазначено: власник ОСОБА_4 , користувач ОСОБА_12 .
Всі надані стороною відповідача копії документів не є належними доказами та їх не визнає.

Також із апеляційною скаргою на додаткове рішення звернувся ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , в якій просить змінити додаткове рішення та стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000грн. на його користь саме з позивача ОСОБА_1 .

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.141 ЦПК України та здійснено підміну понять «судовий збір» та «судові витрати», у зв?язку із чим помилково ухвалено додаткове рішення щодо компенсації витрат на правничу допомогу за рахунок держави, а не стягнуто з позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що судовий збір це різновид судових витрат, від яких вона звільнена на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу».

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга  ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення по відмову в задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достовірних, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження її позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням народного суду Ленінського району м. Харкова від 20 жовтня 1964 року було проведено реальний поділ права користування домоволодінням та земельною ділянкою, розташованих у АДРЕСА_3 , між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , наступним чином:
- виділено в користування ОСОБА_4 приміщення під №1-1 розміром 9 кв.м., 1-2 розмиром 5,20 кв.м., 1-3 розміром 10,60 кв.м, 1-5 розміром 14,90 кв.м. и 1-4 розміром 9,20 кв.м., сарай літер «Б», погріб літер «В», вбиральню літер «Е», паркан №2 та №4, ворота літер №3 та земельну ділянку розміром 479,6кв.м. з боку сусіднього домоволодіння АДРЕСА_4 .
- виділено в користування ОСОБА_12 приміщення під №2-5 розміром 6,50 кв.м., 2-1 розмиром 3,70 кв.м., 2-2 розміром 9,70 кв.м, 2-4 розміром 9,20 кв.м. и 2-3 розміром 14,70 кв.м., сарай літер «Г», погріб літер «Д», вбиральню літер «Ж», паркан літер «1», паркан літер «5» та земельну ділянку розміром 430,4 кв.м. з боку сусіднього домоволодіння АДРЕСА_5 (а.с.26).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих м. Харків від 1964 року, яким вирішено перерозподілити ідеальні частки права власності поміж співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_3 , встановивши їх :
а) за співвласником ОСОБА_4 1/2 частину домоволодіння, замість цілого домоволодіння;
б) за співвласником ОСОБА_12 1/2 частину домоволодіння.
Зобов?язано Райжитлоуправління зазначеним співвласникам видати свідоцтва про право власності по перерозподіленим часткам.

Із викладеного вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_12 належало по ОСОБА_13 , 1/2 частині домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (з 15 серпня 1968 року нова назва АДРЕСА_1 .

Дана обставина також підтверджується копією свідоцтва про право особистою власності на будову, видане 12 березня 1964 року ВК Ленінського районної ради депутатів трудящих, згідно якого ОСОБА_12 , у зв`язку з будівництвом нового житлового будинку, належала 1/2 частина домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.74).

Як свідчать матеріали справи у подальшому 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_14 на підставі договору дарування, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 06 жовтня 2004 року, договору про розірвання договору довічного утримання, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 05 березня 2008 року.

Інша 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого 11 квітня 1975 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2156 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 квітня 1975 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2158, зареєстрованих в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 19 квітня 1975 року за реєстровим №1657.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

27 серпня 2003 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, №3-816.

Із змісту вказаного свідоцтва вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого 07 лютого 1975 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-884, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .
Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
На земельній ділянці розміром 910кв.м розташований житловий будинок літ. «А-1» дерев?яний, обкладений цеглою, житловою площею 61,1кв.м та надвірні будівлі: сарай літ. «Б», «Г», льох літ. «В», «Д», вбиральня літ. «Е», «Ж», огорожа 1, 2, 4, 5, 7, 8.
Ця 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель належали померлому на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого 11 квітня 1975 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2156 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 квітня1975 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-2158, зареєстрованих в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 19 квітня 1975 року за реєстровим №1657 (а.с.44).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане 26 вересня 2003 року КП «ХМ БТІ» ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-816 від 27 серпня 2013 року на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.45).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 померла.

З витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 04 листопада 2013 року вбачається, що Другою Харківською державною нотаріальною конторою 04 листопада 2013 року до Спадкового реєстру внесено запис про реєстрацію спадкової справи № 55250581 після смерті спадкодавця ОСОБА_14 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.77).

24 лютого 2021 року Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Із змісту вказаного свідоцтва вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 02 червня 2008 року за №3-576, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_14 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 (відповідач по справі), спадщина складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору дарування, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 06 жовтня 2004 року, договору про розірвання договору довічного утримання, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 05 березня 2008 року (а.с.75).

Як вбачається із рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2021 року по справі №642/2608/21 постановою державного нотаріуса Другої Харківської нотаріальної контори від 13 квітня 2021 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що неможливо визначити склад спадкового майна у вказаній земельній ділянці, оскільки частки співвласників не визначені.
На даний час право спільної сумісної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,878га зареєстровано за ОСОБА_14 та ОСОБА_1 (а.с.18).

Як вбачається з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 лютого 2021 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за реєстровим №1657 за ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 27 серпня 2003 року, № 3-756 та за ОСОБА_1 на 1/2 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 27 серпня 2003 року, № 3-816, зареєстровано земельну ділянку, площею 910кв.м., згідно квартальної зйомки, затвердженої рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.02.1956 р. № 67 (а. с. 41-45).

Таким чином, на даний час власниками спірного домоволодіння по 1/2 частці, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із даним позовом позивачка посилається на те, що відповідач є недобросовісним користувачем та не використовує майно за цільовим призначенням більше 10 років, внаслідок чого половина домоволодіння доведена до занепаду, у зв?язку з чим вважає за необхідне припинити право володіння ОСОБА_2 1/2 частиною спірного домоволодіння та відповідно до вимог ст.400 ЦК України витребувати вказану частину домоволодіння у відповідача на свою користь.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Стаття 325 ЦК України передбачає, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. (ст. 328 ЦК України).

Згідно зі ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до вимог ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. (ст. 365 ЦК України).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право володіння.

Згідно зі статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Частиною 2 статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 400 ЦК України передбачено, що недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Суд, враховуючи вимоги ст. 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як свідчать матеріали справи спірне домоволодіння належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, зокрема по 1/2 частині кожному.

Докази, на які посилається позивачка, зокрема: копія головної виписки з кріпосного Харківського нотаріального Архіву, книги по городу Харкову за 1917 рік на купівлю земель для розширення земельної ділянки домоволодіння, копію від 20 серпня 1927 року; копія «Завещательное распоряжение» на ОСОБА_3 від 19.02.1942; копія договору купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 1948 року на ОСОБА_8 , копія з архіву від 15 липня 1957р.; копія генерального плану від 09.01.1957р.; копія сторінки з будинкової книги з реєстрацією з 1919 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з 1941 року ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ); копія документу з реєстрації новобудови у 1963р.; копія генерального плану 20.07.1964; копія рішення суду від 20.10.1964.; копія довідки №46852585 від 20.07.2021 – вказаних висновків не спростовують.

Оскільки відповідач є співвласником спірного володіння, а не користувачем, як зазначає позивачка, матеріали справи не місять доказів того, що право спільної часткової власності відповідача на спірне домоволодіння було припинено або скасовано у передбачений законом спосіб, колегія суддів вважає, що у позивача відсутнє право вимагати у відповідача повернення 1/2 частини спірного володіння на підставі ст.400 ЦК України, на яку посилається позивач.

З урахування викладеного, підстава для задоволення позову не вбачається.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Що стосується вимог апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як на підставу для оскарження додаткового рішення відповідач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.141 ЦПК України та здійснив підміну понять «судовий збір» та «судові витрати», у зв?язку із чим помилково ухвалено додаткове рішення щодо компенсації витрат на правничу допомогу за рахунок держави, а не стягнуто з позивача.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 1 та пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, з викладеного вбачається, що витрати по сплаті судового збору та витрати понесені на надання правничою допомогою є різновидом судових витрат.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Статтею 5 вказаного передбачені пільги щодо сплати судового збору.

Так, пунктом 10 частини 1 цієї статті передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, в тому числі, позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Матеріали справи свідчать, що позивачка дійсно має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія), що є підставою для звільнення її саме від сплати судового збору, а не від понесених відповідачем витрат на правову допомогу у зв?язку із даним позовом.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов помилково висновку щодо компенсації відповідачеві понесених ним витрат на правову допомогу за рахунок держави.

В даному випадку, понесені відповідачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню саме з позивача.

Разом з тим, з урахуванням доводів позивача щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих відповідачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, колегія суддів вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу підлягає зменшенню з 15 000грн. до 5 000грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в особі представника Залеської Анастасії Сергіївни, – задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року – змінити.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                              Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                         О.В. Маміна

                                                                О.Ю. Тичкова