УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/340/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М., 
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі  цивільну справу № 296/340/16-ц за скаргою представника стягувача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» – адвоката Гладиш Ярослави Миколаївни на дії та рішення головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Товкача Руслана Володимировича; боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 10 травня 2024 року, постановлену під головуванням судді Шалоти К.В. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року представник стягувача Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі АТ «Укрсиббанк», Товариство, скаржник) – адвокат Гладиш Я.М. подала скаргу, в якій просила визнати неправомірними та такими, що порушують права та законні інтереси АТ «Укрсиббанк» дії головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Товкача Р.В., які полягають у винесенні постанов про закінчення виконавчих проваджень №59713940 та №5971422 від 29 серпня 2020 року; визнати неправомірними та скасувати вказані постанови про закінчення виконавчих проваджень, винесені 29 серпня 2020 року в рамках виконавчих проваджень №59713940 та №59714220 з примусового виконання виконавчих листів №296/340/16-ц, виданих 04 травня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира.
В обґрунтування скарги зазначалось, що рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 03 травня 2018 року у справі №296/340/16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ “Укрсиббанк” заборгованість за кредитним договором №06/2005/фи-ТТ68 від 28 липня 2005 року у загальному розмірі 16 078 доларів 91 центів США, що у гривневому еквіваленті станом на 12 січня 2016 року складало 377 924,57 грн та по пені у розмірі 119,91 грн, а також судові витрати по 2835,34 грн з кожного. 
Вказувалось, що на примусовому виконанні у Корольовському ВДВС у місті Житомирі перебувало виконавче провадження №59713940 та №59714220 з примусового виконання виконавчих листів №296/340/16-ц, виданих 04 травня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира, щодо стягнення солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ “Укрсиббанк” вищезазначеної заборгованості.
29 серпня 2020 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Товкачем Р.В., в рамках виконавчих проваджень №59713940 та №59714220, винесено постанови про закінчення вказаних виконавчих проваджень на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
Скаржник посилався на те, що рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 травня 2018 року у справі №296/340/16-ц в повному обсязі не виконано, оскільки в порядку примусового виконання виконавчого провадження №59713940 та №59714220 на рахунок АТ “Укрсиббанк” надійшли кошти в загальній сумі 13642,23 доларів США, постанови про закінчення виконавчих проваджень є незаконними та такими, що порушують права та законні інтереси стягувача.
Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 10 травня 2024 року скаргу задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Товкача Руслана Володимировича від 29 серпня 2020 року про закінчення виконавчого провадження №59713940 із примусового виконання виконавчого листа №1 №296/340/16, виданого 04 березня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира. Визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Товкача Руслана Володимировича від 29 серпня 2020 року про закінчення виконавчого провадження №59714220 із примусового виконання виконавчого листа №2 №296/340/16, виданого 04 березня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира. У задоволенні решти вимог скарги - відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, а скаргу залишити без розгляду у зв`язку із пропуском строку для її подання.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що твердження стягувача, що він отримав оскаржувані Постанови 07 вересня 2020 року спростовується офіційною інформацією з веб сторінки «УКРПОШТА».
Зазначав, що він практично з самого початку відкриття виконавчого провадження № 59713940 періодично ознайомлювався з матеріалами ВП № 59713940 і робив фотокопії документів, які були долучені (додані) до матеріалів і він точно знає, що і стягувач знайомився з матеріалами виконавчого провадження.
Отже, заява стягувача від 03 серпня 2020 року за змістом ідентична змісту вимог, викладених в його скарзі від 21 вересня 2020 року, що свідчить що станом на 03 серпня 2020 року він знав про порушення свого права. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надіслав письмове клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи тим, що він приймає участь в іншому судовому засіданні без долучення доказів такої участі. 
Колегія суддів причину неявки ОСОБА_3 визнає неповажною і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність учасників процесу, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.
Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому за приписами частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом частини 5 статті 12 ЦПК  України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).
Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 03 травня 2018 року у справі №296/340-16-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ “Укрсиббанк” заборгованість за кредитним договором № 06/2005/фи-ТТ68 від 28 липня 2005 року у загальному розмірі 16078 доларів 91 центів США, що у гривневому еквіваленті складає 377 924,57 грн та по пені у розмірі 119,91 грн, а також витрати зі сплати судового збору по 2835,34 грн з кожного (а.с.4-5).
04 березня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира було видано два виконавчі листи (а.с.6, 7).
29 серпня 2020 року головним державним виконавцем Корольовського ВДВС у місті Житомирі Товкачем Р.В. винесено дві постанови про закінчення виконавчих проваджень №59713940 та №59714220 з примусового виконання виконавчих листів №296/340/16-ц, виданих 04 травня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".
У своїй діяльності, працівники виконавчої служби керуються Законом України «Про виконавче провадження», (далі Закон) та Інструкцією з організації примусового виконання рішення, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі Інструкція).
Статтею 1 Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до  положень статті 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини 2 статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Крім того, статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).
Згідно статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України – гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (стаття 533 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
Частиною 3 статті 49 Закону передбачено, що у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець – на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець – на відповідний рахунок приватного виконавця.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14 зроблено правовий висновок про те, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.
Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
Із рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 03 травня 2018 року видно, що ПАТ “Укрсиббанк” звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просило стягнути заборгованість за кредитним договором №06/2005/фи-ТТ68 від 28.07.2005 у загальному розмірі 16078,91 доларів США, пеню у сумі 119,91 грн та судові витрати, а суд ухвалюючи рішення у справі №296/340/16-ц, визначив суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з боржників у солідарному порядку в іноземній валюті із зазначенням його еквіваленту в національній валюті, а також окремо пені у національній валюті (а.с.4, 5).
Таким чином, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржників грошові кошти саме в іноземній валюті, що становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржників, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.
Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що державний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчих листів №296/340/16-ц, виданих на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03.05.2018, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором №06/2005/фи-ТТ68 від 28.07.2005 була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США, як того просив позивач у позовній заяві.
При цьому погашення суми заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, боржник повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2020 року у справі №750/2000/18.
Також є правильними висновки місцевого суду, що скарга стягувача в частині визнання неправомірними та такими, що порушують права та законні інтереси АТ «Укрсиббанк» дії головного державного виконавця Корольовського ВДВС у місті Житомирі Товкача Р.В., які полягають у винесенні постанов про закінчення виконавчих проваджень №59713940 та №5971422 від 29.08.2020 задоволенню не підлягала, оскільки є неефективним способом захисту порушених прав стягувача та не призводить до поновлення порушеного права стягувача.
Врахувавши наведені обставини та наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги скарги є частково обґрунтованими та підлягали задоволенню.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали місцевого суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 10 травня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді