П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 990/62/24
провадження № 11-303заі24
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,
розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2024 року (судді Радишевська О. Р., Жук А. В., Кашпур О. В., Смокович М. І., Уханенко С. А.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1.   У березні 2024 року  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якій просив визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24, яким суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді та внесено подання до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про звільнення судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 з посади (далі - Спірне рішення); зобов`язати ВККС внести рекомендацію ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області.
2.   На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що щодо нього була застосована процедура не передбачена законом, а саме призначено пленарне засідання для подолання висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД), в той час як діючим на той час законодавством передбачалося, що під час кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді рішення приймається виключно колегіями Комісії, яке в його випадку було позитивним, і його було рекомендовано для призначення на посаду судді. 
3.   Водночас позивач переконує, що безпосередньо сама процедура проведення пленарного засідання ВККС суперечила вимогам її Регламенту в чинній його частині з урахуванням дії нормативно-правового акта у часі, члени Комісії виходили за межі своїх повноважень, задавали питання, які також поклали в основу мотивувальної частини свого рішення, але до яких йому не надали змоги підготуватися та які не були предметом дослідження ані колегії Комісії, ані ГРД.
4.   Також позивач зазначає, що згідно з частиною другою статті 94 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402- VIII) членом ВККС може бути громадянин України, який володіє державною мовою, має вищу юридичну освіту, стаж професійної діяльності у сфері права не менше п`ятнадцяти років та відповідає критеріям доброчесності і професійної компетентності, що визначені цим Законом. При цьому вказав, що у нього є обґрунтовані побоювання, що член Комісії ОСОБА_2 , який його оцінював, є громадянином рф, який може бути так званим агентом кремля в середині судової системи, який має намір розвалити її зсередини шлях компрометування доброчесних суддів.
5.   Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. 
6.   Крім того, 10 квітня 2024 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
7.   На обґрунтування цього клопотання відповідач зазначив, що з огляду на положення статей 88, 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
8.   Посилаючись на зазначені норми та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 9901/827/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/775/18 та від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18, відповідач доводив, що ухвалене Комісією рішення від 12 лютого 2024 № 50/ко-24 про визнання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до ВРП про його звільнення з посади не може бути самостійним предметом судового розгляду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
9.   Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2024 року клопотання ВККС про закриття провадження в адміністративній справі №  990/62/24 задоволено. Провадження у справі № № 990/62/24 за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії закрито.
10.             Постановляючи цю ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене до суду, але за умови, що за відповідною рекомендацією прийнято рішення і тільки разом з таким рішенням.
11.   При цьому суд першої інстанції зауважив, що вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку. До того ж рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
12.   За висновком суду першої інстанції, процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, відповідне рішення ВККС не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього кваліфікаційного провадження. Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах кваліфікаційного провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
13.   При цьому суд першої інстанції зауважив, що ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС втрачає юридичне значення. Отже, визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке, власне, має рекомендаційний характер для ВРП.
14.   Покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постановах від  07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, суд першої інстанції наголосив, що звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення, при цьому таке оскарження має відбуватися разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
15.   У підсумку суд першої інстанції виснував, що спірне рішення ВККС не може бути самостійним предметом судового розгляду, що унеможливлює розгляд справи й ухвалення рішення по суті спору та є підставою для закриття провадження у справі, оскільки вона не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
16.   Не погодившись із цим судовим рішенням, 12 грудня 2024 року позивач подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі
17.   В апеляційній скарзі позивач вказує, що він категорично не погоджується з прийнятим рішенням та вважає, що воно ухвалене передчасно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до порушення його прав у доступі до правосуддя та неможливості захисту порушених прав та інтересів, гарантованих Конституцією України. У з'вязку з цим просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
18.   На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував останньої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 13 червня 2024 року у справі №9901/198/20, де предметом оскарження є рішення ВККС, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання. 
19.   Разом з тим вказує, що, посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, суд не врахував, що в цих справах містяться не всі аналогічні його обґрунтуванням підстави для задоволення позову.
20.   Позивач вважає, що не є предметом самостійного оскарження відповідно до вимог частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VІІІ лише рішення ВККС щодо надання рекомендацій про призначення кандидатів на посаду судді та про переведення суддів з одного суду до іншого. Саме про рекомендації ВККС із цих питань мовиться у зазначеній законодавчій нормі, яка не підлягає розширеному тлумаченню. Разом з тим рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді є рішенням, ухваленим щодо кваліфікаційного оцінювання судді, яке може бути оскаржене до суду відповідно до вимог частини другої статті 88 Закону № 1402-VІІІ в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Спірне рішення носить рекомендаційний характер і не має самостійних правових наслідків.
21.   Також позивач зауважив, що Спірне рішення ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується його прав, свобод та інтересів, породжує правові наслідки та обов`язки для нього, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді, і є підставою до внесення ВККС подання до ВРП про його звільнення. Отже, є таким, що порушує його права.
22.   Позивач також просить взяти до уваги, що як для самостійної підстави оскарження рішення Комісії він надав достатні та переконливі докази того, що член Комісії ОСОБА_2 мав і, ймовірно, на сьогодні має громадянство рф, проте цей факт взагалі проігноровано, ніяк не описано, що є порушенням як вимог чинного законодавства стосовно повного мотивування рішення, надаючи питання на всі аргументовані мотиви позивача, так і статті 6 Європейської конвенції з прав людини (далі- Конвенція) у світлі права на справедливий суд. Вважає, що це взагалі може бути самостійною підставою для скасування рішення першої інстанції про закриття справи.
23.   Крім того, позивач подав клопотання про зміну правової позиції Великої Палати Верховного Суду, в якому він просить суд відступити від своєї правової позиції, викладеної раніше в аналогічних справах, та сформулювати нову, в якій констатувати факт порушення права позивача на судовий захист у справах про безпосереднє оскарження рішень ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання та недопустимість закриття провадження з тих підстав, що зазначалися раніше. 
Рух апеляційної скарги
24.   Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 січня 2025 року відкрила апеляційне провадження за скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2024 року, витребувала із цього суду матеріали справи № 990/62/24.
25.   Ухвалою від 30 січня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників.
Позиція учасників справи щодо апеляційної скарги
26.   Відповідач через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
27.   Основні доводи заперечення здебільшого повторюють висновки оскаржуваного судового рішення.
28.   У відзиві міститься покликання на практику Великої Палати Верховного Суду щодо розгляду справ у подібних правовідносинах, суть правових позицій у яких зводиться до того, що рішення Комісії, які є подібними до спірного рішення, не можуть бути переглянуті без відповідного рішення ВРП, яким розглянуто рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
29.              ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, вважаючи протиправним рішення ВККС від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24 про визнання його таким, що не відповідає займаній посаді та внесення подання до ВРП про його звільнення із цієї посади.
30.             Це рішення Комісії позивач оскаржує, зокрема, з підстав відсутності в оскаржуваному рішенні мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків; відсутності у складу ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, повноважень його проводити; а також прийняття рішення з грубим порушенням процедури внаслідок винесення питання про відповідність ОСОБА_1 займаній посаді на розгляд пленарного складу ВККС.
31.             Однак суд першої інстанції визнав передчасним звернення позивача з позовом у цій справі, вважаючи, що процедура кваліфікаційного провадження щодо нього не завершена, оскільки було відсутнє рішення ВРП за результатами розгляду подання ВККС про звільнення позивача з посади судді, разом із яким могло б оскаржуватися спірне рішення. У підсумку суд першої інстанції виснував, що спірне рішення не може бути самостійним предметом судового розгляду, що унеможливлює розгляд справи й ухвалення рішення по суті спору та є підставою для закриття провадження у справі.
32.   Оцінюючи висновки суду, рішення якого переглядається, та аргументи учасників справи, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.
33.   Як убачається з матеріалів справи, Указом Президента України № 391/2013 від 25 липня 2013 року «Про призначення суддів», зокрема, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області строком на п'ять років. 
34.   Рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання окремих суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема - судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 . 
35.   15 листопада 2023 року колегією ВККС ухвалено рішення № 10/ко-23 «Про проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області  ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді», яким:
-            визначено, що суддя Межівського районного суду Дніпропетровської області  ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрав 672 бали;
-            визнано суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді;
-            установлено, що воно набирає чинності відповідно до вимог Закону № 1402-VIII та Регламенту ВККС;
-            передано пленарному складу Комісії для підтримання рішення колегії щодо відповідності судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді.
36.             Рішенням ВККС від 12 лютого 2024 року № 50/ко-24 суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області  ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до ВРП про його звільнення з посади.
37.   Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на ту обставину, що після призначення позивача на посаду судді відбулася судова реформа.
38.   Так, 30 вересня 2016 року набрали чинності Закон № 1401-VIII та Закон № 1402- VIII.
39.   У зв`язку із цим розділ XV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, підпункт 2 якого визначає, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.
40.   Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять  років  або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401- VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом (підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України).
41.   Згідно зі статтею 131 Конституції України (у редакції Закону № 1401-VIII) в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, вносить подання про призначення судді на посаду та ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
42.   Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон № 1402-VIII, пункт 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого в його первинній редакції визначав, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
43.    Відповідно до частини другої статті 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
44.   При цьому згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
45.   За змістом абзацу шостого пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя, призначений на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом № 1401-VIII, повноваження якого припинилися із закінченням строку, на який його було призначено, може бути призначений на посаду за поданням ВРП за умови підтвердження відповідності цій посаді згідно з підпунктами 2 та 4 пункту 16- 1розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
46.   Велика Палата Верховного Суду раніше у своїх постановах неодноразово формулювала правові висновки щодо наявності у судді права оскаржити рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді.
47.   Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції посилався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24.
48.   Однак суд першої інстанції не врахував, що у наведених вище справах судді оскаржували рішення ВККС, якими було визнано їх такими, що не відповідають займаній посаді, та рекомендовано ВРП розглянути питання про їх звільнення із цієї посади з підстави незгоди з висновками Комісії за результатами їхнього оцінювання, оскільки такі рішення не містили посилання на визначені законом підстави ухвалення та мотиви. 
49.    Особливістю справи, що переглядається, є те, що ОСОБА_1 посилається не на відсутність мотивів або підстав ухвалення рішення ВККС, а оскаржує процедуру, застосовану до нього, яка не передбачена законом. 
50.   Позивач, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 9901/198/20 (провадження № 11-5заі24 ), твердить про незаконність призначення ВККС пленарного засідання для підтвердження рішення колегії ВККС про відповідність ОСОБА_1 займаній посаді у зв`язку з наявністю висновку ГРД, позаяк чинним на час проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання законодавством передбачалось, що суб`єктом проведення такого оцінювання та ухвалення рішення за його результатами є колегії ВККС. А це означає, що оцінювання щодо нього вже завершено і належний у цій процедурі суб`єкт ухвалив за її результатами відповідне рішення, яке він не оскаржує. 
51.             Відповідно до частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIIIрішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
52.   Отже, Велика Палата Верховного Суду змушена констатувати той факт, що коли межі ініційованого оскарження рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, не торкаються питання надання оцінки мотивам ухваленого рішення, то ВРП позбавлена повноважень надавати оцінку таким підставам.
53.    Аналіз наведених правових норм крізь призму сталої практики Верховного Суду щодо оскарження рішень ВККС, ухвалених за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням меж оскарження відповідного рішення, що є предметом розгляду в цій справі, дає підстави для висновку про можливість здійснення судового контролю щодо рішень ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання в частині перевірки цих рішень на наявність наведених в законі процесуальних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП.
54.   Іншими словами, ВРП уповноважена оцінювати обґрунтованість рішення ВККС з відповідною рекомендацією для прийняття на її основі свого кінцевого рішення, однак не перевіряє дотримання ВККС процедури прийняття рішень. Отже, учасник кваліфікаційного оцінювання може оскаржити такі порушення в судовому порядку. 
55.   Ураховуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначені доводи позивача у цій справі охоплюються підставою для оскарження рішення ВККС, передбаченою пунктом 1 частини третьої статті 88 Закону №1402- VIII, а саме «склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити». 
56.   Таким чином, та обставина, що після ухвалення Комісією Спірного рішення ОСОБА_1 продовжив перебувати на посаді судді, не позбавляє позивача права оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України, оскільки таке право йому надано як цим Кодексом, так і частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII.
57.   Крім того, частиною третьою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
58.   Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
59.   Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
60.   Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства, має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
61.   У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України наголосив, що утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
62.   За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
63.   Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
64.   Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
65.   Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
66.   Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
67.   Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
68.   За змістом статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
69.   Варто звернути увагу й на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у світлі її преамбули, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.
70.   Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
71.   Тож у контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.
72.   Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
73.   При цьому за правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
74.   Так, пунктами 1, 2 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
75.   Частиною першою статті 83 Закону № 1402-VІІІ визначено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
76.   Отже, ВККС є уповноваженим суб`єктом з питань проведення кваліфікаційного оцінювання суддів та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на рішення, дії чи бездіяльність якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України, в тому числі й щодо прийняття рішень у межах своїх повноважень.
77.   Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
78.   Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що у випадку, коли суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
79.   Ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади. Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7- р/2018 (справа № 1-123/2018(4892/17)) зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
80.   Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).
81.   Велика Палата Верховного Суду наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень.
82.   ОСОБА_1 у своїй позовній заяві виклав зміст оспорюваного рішення відповідача, описав, у чому полягало порушення його прав, пояснив, яким чином і чому рішення відповідача зачіпає його права. Зміст позовної заяви викладений в обсязі, з якого можна визначити характер спірних правовідносин, заява подана з дотриманням встановленого процесуальним законом порядку для ухвалення одного з рішень, продиктованих їх змістом.
83.   Ураховуючи зміст спірних правовідносин, які склалися за участі ОСОБА_1 та ВККС, Велика Палата Верховного Суду вважає, що перевірка оспорюваного позивачем рішення Комісії на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС України, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичної особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
84.   У світлі наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для вирішення адміністративним судом питання про дотримання відповідної процедури прийняття рішення  відповідачем.
85.   З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі без встановлення (урахування) порушених прав, свобод чи інтересів позивача та підстав, якими він обґрунтовував свої вимоги.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
86.             Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
87.             Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі, що, у свою чергу, є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до цього суду для продовження розгляду.
88.             Отже, оскаржувана ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до цього ж суду.
89.             Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
90.             Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня  2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | | | О. А. Губська
Судді:        О. О. Банасько           О. Л. Булейко           Ю. Л. Власов           І. А. Воробйова           М. І. Гриців           Ж. М. Єленіна           Л. Ю. Кишакевич           В. В. Король          С. І. Кравченко              О. В. Кривенда                 М. В. Мазур                 С. Ю. Мартєв                 С. О. Погрібний                 І. В. Ткач                 О. С. Ткачук                 В. Ю. Уркевич                 Є. А. Усенко                 Н. В. Шевцова