справа № 761/26226/24                                               головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/3675/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
14 січня 2025 року                                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді -              Березовенко Р.В., 
суддів:                                     Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Простибоженком Олегом Сергійовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 в сумі 2 900,00 грн та ОСОБА_4 у розмірі 2 900,00 грн.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року відповідач не сплачував аліменти на утримання дітей по 2 000,00 грн. на кожного з них з 01 травня 2024 року по 01 липня 2024 року, що в загальній сумі становить 12 000,00 грн, згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним державним виконавцем.
Тому позивач, з метою захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та у зв`язку з простроченням відповідачем сплати аліментів на утримання дітей, просила стягнути пеню станом на 18 липня 2024 року за прострочення сплати аліментів на підставі ст.196 СК України в сумі 5 800,00 грн.
24 вересня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача про часткове визнання позову. Відповідач вважає, що позивач не надала доказів існування заборгованості зі сплати аліментів за період з 01 по 18 липня 2024 року. А тому відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 820,00 грн на кожну дитину за період з 01 травня 2024 року до 01 липня 2024 року.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів в загальній сумі 5 800,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Простибоженко Олег Сергійович через систему Електронний суд 25 жовтня 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив змінити рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року, яким стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по 1 820,00 грн на кожну дитину, а в іншій частині позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачка просила суд стягнути пеню за несвоєчасну сплату відповідачем аліментів у сукупному розмірі 5 800,00 грн у період з 01 травня 2024 року по 01 липня 2024 року. Водночас відповідно до наданого позивачкою розрахунку пені по заборгованості за аліментами, нею здійснено такий розрахунок не по 01 липня, а по 18 липня 2024 року. При цьому позивачкою не надано до суду першої інстанції доказів, які б підтверджували наявність заборгованості зі сплати аліментів за період з 01 по 18 липня 2024 року. 
Розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, сформовані державним виконавцем Іваничівського Відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 03 липня 2024 року. А отже, заявлення вимог про стягнення пені за заборгованість зі сплати аліментів у період з 01 по 18 липня 2024 року є безпідставним та необґрунтованим. Якщо керуватися розрахунком, який надала позивачка, то необхідно відмінусувати безпідставно нараховану пеню в розмірі 360 грн за кожен місяць, що разом становить 1080,00 грн. Відтак, кількість днів прострочення аліментів, які мали бути сплачені у квітні, становить 61 день (травень 31 день + червень 30 днів), а аліментів за травень - 30 днів (червень місяць).  Відповідно місячний платіж зі сплати аліментів на одну дитину у розмірі 2 000,00 грн необхідно помножити на кількість днів прострочення та помножити на 1%: 2000*61*1% = 1220 грн (щодо аліментів за квітень); 2000*30*1% = 600 грн (щодо аліментів за травень), а разом - 1 820,00 грн.
Таким чином, в межах заявлених позовних вимог та вимог сімейного законодавства, за здійсненими підрахунками розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів за вказаний період становить по 1 820,00 грн на кожну дитину. У зв`язку з цим, апелянтом було визнано позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі, який розрахований за період з 01 травня 2024 року до 01 липня 2024 року в сумі 1 820,00 грн на кожну дитину. Вважає, що суд першої інстанції не мав права стягувати заборгованість у більшому розмірі, ніж це було визнано відповідачем.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Простибоженком Олегом Сергійовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги з додатками направлено до електронного кабінету ОСОБА_2 та за даними Звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду доставлено 28 листопада 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.
Відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача на адресу апеляційного суду не надходив.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2007 року.
У сторін народилися спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шлюб між сторонами розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року у справі №754/14846/16.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року у справі №756/7897/16 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2 000,00 грн щомісяця починаючи з 17 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000,00 грн щомісяця починаючи з 17 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішення набрало законної сили.
Вказане рішення перебуває на примусовому виконанні Іваничівського Відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, складеним державним виконавцем, станом на 03 липня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на кожну дитину існує за квітень, травень та червень 2024 року.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надані докази, що він станом на 18 липня 2024 року сплатив заборгованість зі сплати аліментів за квітень-червень 2024 року, не спростував вину несплаті аліментів, а тому прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів в сумі 2 900,00 грн. на кожну дитину: заборгованість за квітень - 2 000,00 грн., пеня за період з 01 травня 2024 року по 18 липня 2024 року: 2000 х 79 днів х 1 % (20 грн) = 1 580,00 грн; заборгованість за травень - 2 000,00 грн., пеня за період з 01 червня 2024 року по 18 липня 2024 року: 2000 х 48 днів х 1 % (20 грн) = 960,00 грн; заборгованість за червень - 2 000,00 грн, пеня за період з 01 липня 2024 року по 18 липня 2024 року: 2000 х 18 днів х 1 % (20 грн) = 360,00 грн.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).
Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Отже, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
У заяві про часткове визнання позову відповідач фактично визнав, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_6 у період з квітня по червень 2024 року виникла саме з вини відповідача, який неналежно виконував покладний на нього ст.180 СК України обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Щодо застосування положень ст. 196 СК України Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року в справі №569/14819/19 виснував наступне. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц.
За висновками Верховного Суду у постанові від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21 тлумачення вказаних норм свідчить, що:
загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;
учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів.
невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;
стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;
розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;
при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
За даними розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, складених державним виконавцем Іваничівського Відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цьох О.П., станом на 03 липня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам складає по 6 000,00 грн на кожну дитину. Аліменти боржником не сплачено у квітні, травні та червні 2024 року.
До позову позивачкою долучено розрахунок пені за прострочення відповідачем сплати аліментів, який здійснений з урахуванням даних розрахунку заборгованості по аліментах, складеного державним виконавцем Іваничівського Відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цьох О.П.
Розмір пені позивачем обчислено, виходячи із суми несплачених відповідачем аліментів за кожен місяць окремо з моменту порушення відповідачем свого обов`язку щодо їх сплати - з 01 травня 2024 року (за квітень 2024 року), з 01 червня 2024 року (за травень 2024 року), з 01 липня 2024 року (за червень 2024 року), по дату звернення до суду з позовом - 18 липня 2024 року.
Заперечуючи проти наданого позивачкою розрахунку пені за період з 01 по 18 липня 2024 року, апелянт не надав суду доказів на підтвердження того, що станом на 01 липня 2024 року ОСОБА_1 сплатив нараховану державним виконавцем заборгованість, і що за оспорюваний ним період (01-18.07.2024) заборгованості за аліментами не існувало, а тому місцевий суд правомірно взяв до уваги період та розмір пені за прострочення сплати аліментів, що визначені позивачкою у розрахунках долучених до позову.
При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на необхідність розрізнення періоду за який виникла заборгованість (у даній справі з 01 травня 2024 року по 01 липня 2024 року), та періоду за який нараховується пеня (у даній справі з 01 травня 2024 року по 18 липня 2024 року). Період у який виникла заборгованість зі сплати аліментів та їх розмір визначається державним виконавцем, проте, визначення кінцевого періоду нарахування пені (за наявності заборгованості) є диспозитивним правом стягувача аліментів.
Дійсно, за текстом позовної заяви позивачка зазначила, що загальна сума пені за несвоєчасну сплату аліментів на обох дітей у період з 01 травня 2024 року по 01 липня 2024 року становить 5 800,00 грн.
Разом з тим, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Оскільки позивачкою заявлено до стягнення з ОСОБА_1 пеню у розмірі 5 800,00 грн, що відповідає долученому до позову розрахунку який охоплює період з 01 травня 2024 року по 18 липня 2024 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог.
Дійсно, за текстом позовної заяви позивачка зазначила, що загальна сума пені за несвоєчасну сплату аліментів на обох дітей у період з 01 травня 2024 року по 01 липня 2024 року становить 5 800,00 грн. Проте з зазначеного вбачається, що період який вказала позивачка стосується не періоду нарахування пені, як вважає апелянт, а періоду несвоєчасної сплати аліментів на обох дітей у період з 01 травня 2024 року по 01 липня 2024 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Верховний Суд у постанові від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19 виснував, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.
Отже, встановивши, що ОСОБА_1 станом на 18 липня 2024 року не сплатив заборгованість зі сплати аліментів за квітень-червень 2024 року, місцевий суд правомірно стягнув з відповідача заборгованість у більшому розмірі, ніж було визнано останнім.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції, що викладені у рішенні.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України за розгляд справи апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Простибоженком Олегом Сергійовичем - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська
 
                    Г.І. Мостова