УХВАЛА
 
13 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 466/8655/20
провадження № 61-139ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Крата В. І., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Савкою Тарасом Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 червня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, щопозивач є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат житловою площею 44,8 кв м (загальна площа 74,0 кв. м.).Вказана квартира є неприватизованою та перебуває у законному користуванні позивача на підставі ордера на житлове приміщення № 0004004 від 19 серпня 2010 року, який видано Виконавчим комітетом Львівської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2010 року №1032. Ордер № 0004004 від 19 серпня 2010 року видано ОСОБА_6 та відповідачам, після видачі якого позивач зареєстрував своє місце проживання та місце проживання членів своєї на той час сім`ї у вказаній квартирі. Проте, незважаючи на факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі, останні не проживали жодного дня, оскільки проживали в іншому наявному житлі.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26 травня 2017 року у справі №466/597/17 шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано, оскільки ще до моменту ухвалення даного рішення шлюбні відносини між ними були давно припинені, вони проживали окремо та не вели спільного господарства. Незважаючи на факт припинення шлюбних відносин та офіційного розірвання шлюбу, ОСОБА_7 та її діти не знялися з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , в якій позивач постійно проживає та є основними квартиронаймачем. У вказаній квартирі також проживає його нова дружина ОСОБА_8 зі своїм сином, з якою 26 жовтня 2019 року позивач зареєстрував офіційний шлюб, та матір ОСОБА_9 . Дружина ОСОБА_8 , її син ОСОБА_10 , а також матір ОСОБА_1 - ОСОБА_9 проживають у вказаній квартирі без реєстрації.
Отже, відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 17 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суди виходили з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту відсутності відповідачів у вказаній квартирі протягом встановленого законодавством строку без поважних причин. Відповідачі були вселені до спірної квартири на законних підставах, не проживали у квартирі з поважних причин, зокрема у зв`язку з тимчасовим працевлаштуванням за межами України, в зв`язку з чим не доведено факту втрати у відповідачів інтересу до спірної квартири.
02 січня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу. 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі 
№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами, зокрема, є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.
Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Справа № 466/8655/20 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 червня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року у справі № 466/8655/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
В. І. Крат            
 
П. І. Пархоменко