26.02.25
22-ц/812/428/25
Єдиний унікальний номер судової справи: 484/5498/24
Номер провадження: 22-ц/812/428/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
26 лютого 2025 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання - Травкіною В.Р.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах
адвокатом Лешковят Тетяною Євгенівною
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2024 року ухвалене під головуванням судді – Мельничук О.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» (надалі – ТОВ «Профіт Файненс») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2024 року ТОВ «Профіт Файненс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 13 листопада 2012 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» ( надалі - ПАТ «Дельта Банк») надало ОСОБА_1 у рахунок кредиту кошти в розмірі 25 000 грн, згідно поданої нею заяви № 009-99915-131112. Вказані кошти ОСОБА_1 були надані строком на 36 місяців, зі сплатою процентів у розмірі - 9, 99 % річних за користування кредитом, комісії у розмірі - 3,49 % в місяць за обслуговування кредитної заборгованості та виплачені шляхом перерахування через касу відділення УДППЗ «Укрпошта».
02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» укладено Договір № 2253/К про відступлення прав вимог, відповідно до якого право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором відступлено ТОВ «Профіт Файненс». Отже, позивач набув право вимагати належне виконання боржником - ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за яким на день звернення до суду склала 36 782, 09 грн, з яких: 15 424, 44 грн - основна заборгованість, 6 271, 67 - заборгованість за відсотками, 800,49 грн -3 % річних від основної суми заборгованості та 325, 49 грн – 3% річних від заборгованості за процентами.
Посилаючись на викладене та на те, що в добровільному порядку ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором не сплачує, позивач просив суд стягнути на свою користь вказану заборгованість.
У відзиві на позов представник ОСОБА_1 – адвокат Лешковят Т.Є. просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, а також просила застосувати строки позовної давності. Зазначала, що право вимоги у поверненні (стягненні) наданих коштів спливло 14 листопада 2018 року, оскільки кредит було надано ОСОБА_1 строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення не пізніше 13 листопада 2015 року. 
Крім того, згідно Договору про відступлення права вимоги № 2253/К від 02 червня 2020 року, позивач зобов`язаний був повідомити відповідачку про відступлення права вимоги за основним договором протягом 100 днів з дня набрання чинності цього договору. Однак, жодних повідомлень на адресу ОСОБА_1 від ТОВ «Профіт Файненс» не надходило, як і не надходило жодних вимог про погашення будь-якої заборгованості.
Також, представник ОСОБА_1 - адвокат Лешковят Т.Є. зазначає про те, що оскільки за договором про відступлення прав вимоги № 2253/К від 02 червня 2020 року, право вимоги за 3 % річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту у розмірі 800,49 грн на 3% річних від суми відсотків за період прострочення їх повернення у розмірі 325, 49 грн не передавалось, а також у зв`язку з пропуском строків позовної давності на право вимоги у повернені коштів, що були надані у кредит, відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення 3 % річних.
Разом з тим, адвокат Лешковят Т.Є. звертає увагу на те, що докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповіді на відзив, представник ТОВ «Профіт Файненс» просив позовну заяву задовольнити та зауважив, що перебіг позовної давності слід обраховувати з 16 вересня 2024 року, тобто з дня коли відповідачкою були вчинені дії (сплачено кошти у розмірі 200 грн) з визнання нею свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів.
У запереченні на відповідь на відзив представник ОСОБА_1 - адвокат Лешковят Т.Є. просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
В свою чергу представник позивача - адвокат Ружицький О.А. у письмових поясненнях на заперечення представника відповідачки просив позов задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Профіт Файненс» кредитну заборгованість за заявою №009-99915-131112 станом на 30 вересня 2024 року у розмірі 36 782,09 грн, в тому числі: основна сума заборгованості - 15424,44 грн; заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 6271,67 грн; заборгованість по комісіях - 13 960 грн; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту - 800,49 грн; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків - 325,49 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Профіт Файненс» 3 028 грн судового збору, а також 5 000 грн витрат на правничу допомогу.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачка не виконала умови кредитного договору, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовної давності, судом зазначено, що оскільки відповідачкою в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, 16 вересня 2024 року здійснено платіж на суму 200 грн, перебіг строку позовної давності перервався з цього часу.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Лешковят Т.Є., діючи в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково враховано платіжну інструкцію від 16 вересня 2024 року № NC-43731257 щодо здійсненого нібито від імені ОСОБА_1 платежу у сумі 200 грн в рахунок погашення кредитної заборгованості, оскільки відповідачка такий платіж не здійснювала. Разом з тим, на думку представника відповідачки, вказаний платіж був здійснений третьою особою в інтересах позивача та саме з метою переривання строку позовної давності для звернення останнього до суду з даним позовом. За такого, адвокат Лешковят Т.Є. вважає, що підстави для переривання строку позовної давності відсутні.
Також адвокат Лешковят Т.Є. звертає увагу апеляційного суду на те, що нею під час розгляду справи в суді першої інстанції було заявлено у відзиві на позов про сплив позовної давності та про те, що позивач із заявою про поновлення строку на звернення до суду не звертався, натомість суд при прийнятті оскаржуваного рішення на вказане належної увагу не звернув.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник відповідачки зауважує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не виконав вимоги ст. 137 ЦПК України та не надав у встановлені строки докази витрат на професійну правничу допомогу, які він сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду в повній мірі не відповідає.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно з статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з частиною 1, 2 статті 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа надає кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 13 листопада 2012 року, згідно поданої ОСОБА_1 заяви №009-99915-131112, між нею та ПАТ «Дельта Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в розмірі 25 000,00 грн строком 36 місяців (а.с. 6-8).
Згідно з пунктом 2.4 частини 2 договору, розмір процентної ставки за кредитом є фіксованим та становить 9, 99 % річних.
Відповідно до пункту 2.5 частини 2 договору клієнт зобов`язується сплатити комісію у розмірі 3,49% в місяць за обслуговування кредитної заборгованості.
Клієнт погашає кредитну заборгованість не пізніше 13 числа кожного місяця шляхом нарахування суми грошових коштів у сумі 1 680 грн у відповідності до графіку платежів на рахунок, відкритий відповідно до пункту 2.7 частини 2 кредитного договору ( пункт 3.1 частини 3 договору).
Відповідно до квитанції на видачу готівки 13 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримала 25 000 грн від ПАТ «Дельта Банк» згідно заяви № 009-99915-131112 від 13 листопада 2012 року (а.с. 11).
Згідно графіку платежів, що є додатком 1 до заяви № 009-99915-131112 від 13 листопада 2012 року, ОСОБА_1 погодилась на погашення кредиту у сумі 1 680 грн щомісячно починаючи з 13 листопада 2012 року до 13 листопада 2015 року включно (а.с.9).
02 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги з додатками до нього, відповідно до якого право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 009009-99915-131112 відступлене позивачу (а.с. 12-16).
Відповідно до витягу (додаток №1 до договору 2253/К про відступлення прав вимоги від 02 червня 2020 року) до ТОВ «Профіт Файненс» перейшло, зокрема, право вимоги до ОСОБА_1 щодо її заборгованості у розмірі 35 656, 11 грн (а.с. 15).
Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, до ТОВ «Профіт Файненс» перейшли всі права щодо права вимоги до відповідачки за кредитним договором №009-99915-131112 від 13 листопада 2012 року.
Згідно з розрахунком позивача за кредитним договором № 009-99915-131112 від 13 листопада 2012 року заборгованість відповідачки становить 36 782,09 грн, яка складається з основної суми заборгованості - 15424,44 грн; заборгованості за нарахованими процентами по кредиту - 6271,67 грн; заборгованості по комісіях – 13 960 грн, суми 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту - 800,49 грн; суми 3 % річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків - 325,49 грн.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором № 009-99915-131112 від 13 листопада 2012 року є вірним.
Разом з тим, заперечуючи проти позову представник ОСОБА_1 - адвокат Лешковят Т.Є. крім іншого, посилалась на пропуск строку позовної давності позивача на звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, оскільки відповідачка не виконала умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 36 782,09 грн. Судом відхилено посилання представника відповідачки на застосування строку позовної давності, оскільки його перебіг перервався 16 вересня 2024 року - здійснення в цей день відповідачкою платежу у розмірі 200 грн в рахунок погашення заборгованості.
Між тим з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можливо з огляду на наступне.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16?ц).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.
Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України).
У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13.
У даній справі право вимоги у ТОВ «Профіт Файненс» на пред`явлення позову щодо стягнення в судовому порядку з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором виникло з настанням часу несплати нею чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу - 14 листопада 2015 року.
Представником відповідачки заявлено про те, що ОСОБА_1 здійснила останній платіж за вказаним кредитним договором у 2013 році (місяць не пам`ятає).
Натомість позивачем не надано суду виписки по рахунку для погашення заборгованості, а також інших доказів, з яких можна було б достеменно встановити коли саме і в якому розмірі відповідачка здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором. 
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ТОВ «Профіт Файненс» звернулось до суду з цим позовом 30 вересня 2024 року, тобто більш ніж через 8 років після спливу визначеного договором строку кредитування, при цьому питання щодо поновлення строків позовної давності товариство не порушувало, а також не надало доказів того, що позовна давність, встановлена законом, була збільшена за домовленістю сторін.
Питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12?97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
Під час розгляду справи судом першої інстанції, а саме у відзиві на позов адвокат Лешковят Т.Є., діючи в інтересах ОСОБА_1 заявила про застосування строків позовної давності.
Відповідно до статті 266 та частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
За вказаних встановлених обставин, апеляційний суд вважає про необхідність застосування у справі строків позовної давності, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог ТОВ «Профіт Файненс» слід відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності.
Доводи представника позивача про те, що у даному випадку мало місце переривання перебігу позовної давності у зв`язку з здійсненням відповідачкою ОСОБА_1 16 вересня 2024 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором переказу коштів на корить ТОВ «Профіт Файненс» у розмірі 200 грн, суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 686/23170/19, переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.
Таким чином, платіж, який здійснений після спливу позовної давності, не є підставою для переривання позовної давності.
Крім того, щодо самого доказу про часткову сплату заборгованості, що категорично заперечується відповідачкою, суд критично оцінює такий доказ з огляду на таке. 
Згідно платіжної інструкції № NC – 4373157від 16 вересня 2024 року, ТОВ «Свіфт Гарант» сплатило на рахунок ТОВ «Профіт Файненс» платіж у розмірі 200 грн в якості погашення кредиту за умовами кредитного договору 009-99915-131112 від 13 листопада 2012 року. В призначенні платежу зазначено: платник ОСОБА_1 (а.с.47).
Разом із тим, платником у вказаній платіжній інструкції вказано саме ТОВ «Свіфт Гарант», надавач платіжних послуг платника АТ «ОТП Банк».
ОСОБА_1 20 грудня 2024 року звернулась до районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області із завою щодо здійснення перевірки стосовно вказаної платіжної інструкції, оскільки зазначала про те, що вказаний платіж не вчиняла та нікого не уповноважувала на його вчинення ( а.с.54). 
На підтвердження неможливості його вчинення ОСОБА_1 надала суду першої інстанції довідку з місця роботи, яка свідчить про те, що в період з 01 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року ОСОБА_1 була присутня на роботі, у відрядження не відбувала, у відпустці не перебувала (а.с.53).
З огляду на вказані встановлені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що вказана платіжна інструкція не є належним доказом. 
На вказане суд належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про звернення позивача з позовом до суду в межах строку позовної давності.
За таких обставин, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України  підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Що стосується судових витрат то слід зазначити наступне.
Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідачки та відмовив у задоволенні позовних вимог, з позивача на користь відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 542 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Лешковят Тетяною Євгенівною – задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» (ЄДРПОУ 43160452) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 4 542 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 26 лютого 2025 року.