КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/412/24                                                                          Головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
Провадження № 22-ц/824/833/2025                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
22 січня 2025 року                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позову зазначило, що 17 липня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 08734-07/2022 шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
За умовами вказаного договору товариство надало відповідачці фінансовий кредит у розмірі 7 600,00 грн строком на 25 днів, тобто до 10 серпня 2022 року, зі сплатою 36,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 0,10 % на добу за користування коштами.
14 квітня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 14042023, на підставі якого позивач набув права вимоги кредитора за кредитними договором.
Відповідно до додатку 1 (реєстр боржників) до договору факторингу № 14042023 від 14 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складала 33 625,00 грн.
Позичальник на користь нового кредитора жодних платежів не здійснювала, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому станом на дату складання позовної заяви її заборгованість становить 33 625,00 грн, з яких: 7 600,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 26 025,00 грн - заборгованість по відсотках.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № 08734-07/2022 від 17 липня 2022 року у розмірі 33 625,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 08734-07/2022 від 17 липня 2022 року у розмірі 33 625,00 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Усенка А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд неправильно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з неї на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна».
Відповідно до кредитного договору ТОВ «ФК «Інвеструм» надало відповідачці фінансовий кредит у розмірі 7 600,00 грн строком на 25 днів, тобто до 10 серпня 2022 року. ТОВ «Росвен Інвест Україна» відповідно до договору факторингу набуло право вимоги за кредитним договором.
Отже, відповідно до вимог статей 625, 1048, 1050 ЦК України позивач мав право на стягнення процентів за користування кредитом лише за 25 днів - по 10 серпня 2022 року, що виходячи із встановлених у договорі процентних ставок становить 190,00 грн.
Крім того, у додатку № 1 до договору № 08734-07/2022 від 17 липня 2022 року визначено графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до яких загальна сума кредиту, яка підлягала поверненню позичальником складає 7 600,00 грн, а загальна сума процентів за користування кредитом, яка підлягала сплаті за 25 днів, - 190,00 грн, всього - 7 790,00 грн.
Вважає, що нарахування і стягнення процентів за користування кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам Цивільного кодексу України та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
Відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Росвен Інвест Україна» до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 08734-07/2022 шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого відповідачка отримала фінансовий кредит у розмірі 7 600,00 грн строком на 25 днів, тобто до 10 серпня 2022 року, зі сплатою 36,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 0,10 % на добу за користування коштами.
14 квітня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 14042023, згідно із умовами якого позивач набув права вимоги кредитора за кредитними договором № 08734-07/2022 від 17 липня 2022 року.
Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 14042023 від 14 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складала 33 625,00 грн.
Також ТОВ «Росвен Інвест Україна»надало суду розрахунок заборгованості за кредитним договором № 08734-07/2022 від 17 липня 2022 року, з якого вбачається у відповідачки перед позивачем наявна заборгованість у загальному розмірі 33 625,00 грн, з яких: 7 600,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 26 025,00 грн - заборгованість по відсотках.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, у зв`язку з чим позивач, до якого перейшло право грошової вимоги, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості в судовому порядку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Нормами частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Згідно частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно із пунктами 1.1 - 1.3 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 7 600,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначеним цим договором.
Кредит надається строком на 25 днів, тобто до 10 серпня 2022 року. Дата надання кредиту 17 липня 2022 року.
За користування кредитом клієнт сплачує товариству 36,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 0,10 % (процентів) на добу.
У пункті 2.1 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно пункту 2.3 договору у разі якщо клієнт не сплатив кредит у строк, передбачений пунктом 1.2 цього договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5 % на добу) з першого дня користування кредитними коштами.
Пунктом 4.3 договору визначено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в пункті 1.2 цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти, передбачені у пункті 2.3 цього договору, продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).
За змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитного договору, строк повернення всієї суми кредиту та відсотків за користування коштами настав 10 серпня 2022 року й саме до цього строку ТОВ «Росвен Інвест Україна» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Згідно пункту 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту  а період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Отже, пунктом 4.3 кредитного договору № 08734-07/2022 від 17 липня 2022 року, який знаходиться в розділі 4 цього договору «Відповідальність Сторін та порядок вирішення спорів», встановлено розмір процентної ставки відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Позивач не позбавляється права на отримання від ОСОБА_1 належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих з 11 серпня 2022 року у розмірі 2,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту у встановлений строк на підставі пунктів 4.3, 2.3 кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи відповідачки щодо неправомірності нарахування позивачем процентів після визначеного кредитним договором строку кредитування, а також про неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідачка не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості, доказів належного виконання взятих зобов`язань згідно з умовами кредитного договору не надала.
Посилання апеляційної скарги на те, що розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитом з урахуванням додатку № 1 до договору № 08734-07/2022 щодо розміру процентів за користування кредитом, який складає 190,00 грн, а не 26 025,00 грн, як зазначав позивач, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на досягнуті домовленості між сторонами і той факт, що позичальник вчасно, тобто до 10 серпня 2022 року, не повернула отримані кредитні кошти та відсотки за правомірне користування цими коштами.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна», ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачкою спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній