КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 753/8618/24                                                                        Головуючий у суді І інстанції: Комаревцева Л.В.
провадження №22-ц/824/3900/2025                                                       Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 лютого 2025 року                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Дуб С.І., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням.
Позивач посилається на те, що 18.07.1982 року зареєстрував шлюб з відповідачем, який розірвано за рішенням суду 20.05.2019 року. В шлюбі народились діти, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є повнолітніми.
Під час шлюбу набуто майно, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , щодо якої згоди проживання та користування між колишнім подружжям не досягнуто.
Зважаючи на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні та проживанні, позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_2 у квартиру за вказаною адресою та визнати за ОСОБА_2 право користування житловою кімнатою 12,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 ; вирішити питання про стягнення судових витрат.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .
Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_2 .
Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,0 кв.м., інші приміщення залишено в загальному користуванні.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, витрати по сплаті судового збору на суму 1211,20 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив визнати за ним право користування житловою кімнатою площею 12,4 кв.м., натомість суд першої інстанції в своєму рішенні визначив порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,0 кв.м..
В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що вимога позивача про визнання за ним права користування житловою кімнатою площею 12,4 кв.м. (з балконом) задоволенню не підлягає, оскільки площа кімнати не відповідає ідеальним часткам у праві спільної часткової власності учасників справи, як власників спільної часткової власності.
До того ж зазначала, що балкон, що примикає до кімнати площею 12,4 кв.м. і виділення в користування якого вимагає позивач разом з кімнатою, згідно технічної характеристики квартири і плану квартири є лоджією площею 1,9 кв.м.. Лоджія є місцем загального користування та не відноситься до житлових приміщень, що в цілому унеможливлює визначення окремого порядку користування житлом у спосіб, пропонований позивачем при зверненні до суду.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що вважає твердження позивача стосовно того, що відповідач перешкоджає в користуванні житлом через систематичні зміни замків у вхідних дверях до квартири безпідставними, оскільки технічним записом судового засідання підтверджуються обставини визнання позивачем факту, що на час розгляду справи у суді позивач має ключі від вхідних дверей спірної квартири. А зміна замків, ключів в дверях тамбуру квартири АДРЕСА_4 , не охоплюється доводами позову та наданими позивачем доказами.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині стягнення судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, посилалась на те, що розмір заявлених представником позивача адвокатом Кучерявим О.П. витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, а в цілому витрати є неспівмірними із виконаною роботою у досудовому та судовому порядку, отже їх розмір скаржник вважає необгрунтованим.
Також вказувала на те, що суд першої інстанції стягуючи вказану суму витрат на правову допомогу не врахував критерій фінансового стану відповідача, оскільки остання є пенсіонером, людиною похилого віку (65 років), розмір пенсії низький настільки, що відповідач вимушена працювати сімейною медичною сестрою в лікарні КНП «ЦПМСД» Дарницького району Амбулаторія № 1.
29 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Короті Романа Олександровича, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
30 січня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника третьої особи ОСОБА_4 - адвоката Кириленка Андрія Івановича, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач та його родина набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи що колишнє подружжя згоди щодо проживання у спірному помешканні не дійшли, суд прийшов до висновку про порушення прав позивача на житло та його захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та вселення позивача у спірне житло.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Щодо позовної вимоги про визначення порядку користування житловою кімнатою площею 12,4 кв.м., суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що частка позивача у квартирі не відповідає житловій площі у кімнатах, оскільки становить 10,175 кв.м.. Разом з тим, враховувавши сталий порядок користування майном та той факт, що кімната 11,3 кв.м. зайнята сином ОСОБА_5 , який постійно в ній проживає, а в кімнаті 12,4 кв.м. проживає відповідач з громадянським чоловіком, а позбавлення співвласника житлового приміщення право користуватись житлом є порушенням його прав, як співвласника майна, суд першої інстанції прийшов до висновку про виділення в користування позивачу кімнату 17,0 кв.м., яка є вільною, при цьому враховує дружні стосунки з донькою.
Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 липня 1982 року, про що зроблено актовий запис № 27 Виконавчим комітетом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20.05.2019 шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 18 липня 1982 року Виконавчим комітетом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис № 27 - розірвано.
У подружжя в шлюбі народились діти, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2005 № 39707 , виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у рівних долях.
Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат, житлова площа, 40,7 кв.м., в тому числі 1-а кімната 17,0 кв.м., 2-а кімната 12,4 кв.м., 3-а кімната 11,3 кв.м.. Квартира обладнана лоджією, 1,9 кв.м., балконом 0,9 кв.м..
Встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що третя особа,  ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_5 , разом із своєю сім`єю у складі 4-х осіб (вона, чоловік, син, син), в квартирі, яка належить її свекрусі матері чоловіка). ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_6 , в двокімнатній квартирі, яка була придбана позивачем та відповідачем під час шлюбу через Фонд фінансування будівництва, створений АКБ «Аркада», згідно з договором від 19.04.2007 № 53531. Пізніше ця квартира була подарована ОСОБА_4 відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зоріною Світланою Миколаївною 04.05.2017, зареєстрованого в реєстрі № 123, що підтверджується інформаційною довідкою від 10.10.2019 № 184351426 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивач зазначав, що з червня 2017 року не проживає за адресою реєстрації, оскільки відповідачем постійно штучно створюються перешкоди у користуванні майном, систематично змінює замки у вхідних дверях, на надає ключі. Відповідач не відчиняє двері, на дзвінки позивача не відповідає. Всі намагання вирішити спір мирним шляхом та вселитися до трикімнатної квартири і визначити порядок користування цією квартирою протягом тривалого часу були марні, відповідач ухиляється від зустрічі з позивачем та спілкування. Протягом 2019 - 2023 років позивачем, неодноразово викликалася поліція до трикімнатної квартири, оскільки він не міг потрапити до неї, а відповідач не дає вільного доступу до квартири, що підтверджується витягами з реєстру досудового розслідування, довідками та листами з правоохоронних органів.
В суді першої інстанції свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що у шлюбі з ОСОБА_2 прожила тридцять п`ять років. Коли позивач пішов працювати в МЖК в нього з`явилась інша жінка. Довгий час свідок не звертала уваги на позашлюбні стосунки чоловіка, завжди вірила чоловіку, допомагала та доглядала його матір, яка була без ноги. Відомо, що у позашлюбних стосунках в чоловіка народилась дитина та він зробив вибір, залишивши дружину та пішовши проживати до іншої жінки, ОСОБА_7 . У спірній квартирі проживають: ОСОБА_1 , її громадянський чоловік ОСОБА_8 у спальні 12,4 кв.м., син у кімнаті 11,3 кв.м.. Іноді приїздить донька, яка займає кімнату 17,0 кв.м.. Позивач речі з квартири забрав. В 2018 році позивач до квартири викликав поліцію щодо того що ОСОБА_1 його не пускає до спірної квартири. Разом з тим, зазначене питання з ОСОБА_1 позивач не погоджував. В 2015 - 2016 роках позивач в квартирі не з`являвся. У 2018 році позивач зламав замки та викрав з квартири сейф. З того часу поліція зняла замки на дослідження, до квартири у позивача завжди був доступ. ОСОБА_1 пропонувала позивачу вирішити питання мирно, на що останній відмовився. Витрати по утриманню майна несе ОСОБА_1 . Пояснює, що її чоловік звернувся до суду з метою помсти. В 2019 році колишнє подружжя розірвало шлюб, не спілкуються, ОСОБА_1 у чорному списку на телефоні колишнього чоловіка. ОСОБА_1 на запитання суду пояснила, що не заперечує щодо користування позивачем кімнатою, яка по праву йому належить.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив наступне. З 2018 року познайомився з ОСОБА_1 , з якою проживає чотири роки. Відомо, що позивач погрожує відповідачу, колишнє подружжя не спілкується. В спірній квартирі, крім свідка та відповідача проживає син ОСОБА_4 . Відомо, що з 2019 року позивач квартирою не користується, має іншу сім`ю з якою проживає, відповідач не чинить перешкоди позивачу у користуванні майном. В березні 2023 року позивач змінив замки у дверях в загальному коридорі, оскільки намагався потрапити до квартири. Відповідач самостійно несе витрати по утриманню майна, ніколи замки у тамбурі не змінювала, їх встановлювала сусідка ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою колишнього подружжя, їх квартири поруч, тамбур спільний. Коли почалась війна свідок та її донька переїхали до матері, що проживає по АДРЕСА_7 . 10.03.2022 року та 11.03.2022 року приїхавши до квартири АДРЕСА_4 свідок побачила, що вхідні двері тамбуру розковирені, відкріплена планка, лежить папірець. Свідок повідомила про це відповідачу, вважала, що це мародери. В подальшому стало відомо, що позивач змінив замки у тамбурі, дав примірник ключів свідку. З 2016 року позивач у спірній квартирі не проживав, оскільки мав іншу сім`ю. Свідок в 2022 році бачила позивача, який безперешкодно виходив та заходив до квартири, ключі у якій не мінялись.
Свідок ОСОБА_2 пояснив, що спірну квартиру збудував власноруч. В м. Гоголів будував будинок, в якому жив, оскільки з дружиною були постійні сварки, причиною яких є мало грошей. В 2017 року позивач прийшов з онуком до квартири та не зміг потрапити, оскільки замки змінені. Зателефонував ОСОБА_11 , яка надала доступ до квартири. В 2018 році ОСОБА_2 самостійно змінив замки у квартирі і дав ключі відповідачу та сину. Майном безперешкодно користувався місяць. В кінці 2018 році прийшовши додому дружина влаштувала істерику кричавши рятуйте, вбивають. 10.03.2022 року ОСОБА_2 висвердлив замок, потрапив до квартири і жив там до приїзду відповідача. Поїхавши на роботу назад до квартири не зміг потрапити, оскільки замок на вхідних дверях змінено. Звернувшись до поліції ОСОБА_2 отримав лист, що дані відносини є цивільно-правовими та рекомендовано звернутись до суду. Від дверей квартири ключі у ОСОБА_2 є, не має від тамбуру та кімнат. На запитання суду пояснив, що у спірній квартирі жили ОСОБА_2 з дружиною у спальні 12,4 кв.м., син у кімнаті 11,3 кв.м.. Кімната 17,00 кв.м. вільна для користування всієї родини. Два місяці тому ОСОБА_2 намагався потрапити до квартири, але двері ніхто не відчинив.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив наступне. З родиною позивача та відповідача знайомий, товаришує з відповідачем з 1977 року. Позивач є кумом свідка. В серпні 2024 року свідок ОСОБА_12 та позивач намагались потрапити до квартири, тамбур було закрито. Про конфлікти між подружжям відомо, позивач у 2017 -2018 роках проживав у свідка, оскільки не міг потрапити до квартири.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас під час виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. У процесі здійснення права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 cерпня 2024 року в справі № 464/4240/15-ц (провадження № 61-4328св24), від 15 травня 2024 року в справі № 519/724/16-ц (провадження № 61-15758св23), від 06 вересня 2023 року в справі № 466/8225/20 (провадження № 61-6048св23), від 15 вересня 2021 року в справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 08 вересня 2021 року в справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21) та ін.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 760/20784/21 (провадження № 61-9029св24).
У постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 755/13072/20 Верховний Суд зазначив, що у врегулюванні відносин щодо порядку користування квартирою первинне значення має домовленість учасників цих правовідносин. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд.
З урахуванням викладеного, судом першої інстанції вмотивовано встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Звернення позивача до правоохоронних органів з приводу спору щодо житла, набутого у шлюбі, систематична зміна замків у належному на праві власності майні свідчать про протиправність дій, спрямованих на перешкоди позивачу у користуванні житлом та є цивільно-правовими відносинами, які підлягають вирішенню за правилами цивільного судочинства. З показів свідків вбачається, що між колишнім подружжям склалися конфліктні стосунки щодо користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що права позивача ОСОБА_2 , як законного співвласника, щодо володіння та користування належному йому частиною квартири АДРЕСА_3 , відповідно до його частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом вселення до спірної квартири, зобов`язання ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у здійсненні такого права та визначення порядку користування спірної квартирою.
Однак колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині виділу для користування позивачу ОСОБА_2 кімнату житловою площею 17,0 кв.м. з огляду на таке.
Як вже встановлено судом та вбачається з технічного паспорта квартира складається з 3 кімнат жилою площею 40,7 кв.м.. У тому числі 1-а кімната - 17,0 кв.м., 2-а кімната - 12,4 кв.м., 3-а кімната - 11,3 кв.м., кухні площею - 9,8 кв.м., ванної кімнати 2,8 кв.м., вбиральні 1,4 кв.м., коридору 14,4 кв.м.. Квартира обладнана балконом 0,9 кв.м., лоджія 1,9 кв.м.. Загальна площа квартира 71,9 кв.м..
З огляду на зміст свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2005 року та технічні характеристики квартири частки усіх співвласників у праві спільної часткової є рівними, а частка кожного співвласника складає 1/4.
В такому разі на кожного співвласника (позивача, відповідача, третьої особи ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 ) припадає житлової площі: 40,7 кв.м./4 = 10,175 кв.м..
З викладеного слідує, що виділити у користування житлові приміщення відповідно до ідеальних часток у праві власності є неможливим.
Проте, на переконання колегії суддів, виділена судом першої інстанції у користування ОСОБА_2 житлова кімната площею 17,0 кв.м. є значим відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників (по 1/4), що в свою чергу, порушує право інших співвласників на користування своєю власністю.
В даному випадку, апеляційний суд вважає, що оскільки частки співвласників є рівними по 1/4 частини квартири, то об`єктивно обгрунтованим, найбільш сприятливим та справедливим для обох сторін є виділення у користування позивачу ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,3 кв.м.. На переконання колегії суддів, саме таке виділення у користування житлової кімнати позивачу як співвласнику квартири є об`єктивним та таким, що лише в незначних обсягах містить відхилення від ідеальних часток співвласників.
В суді апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала щодо виділу житлової кімнати позивачу ОСОБА_2 площею 11,3 кв.м..
Отже, встановлення порядку користування квартирою із не значним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, у даній конкретній справі є оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири, які не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування спірною квартирою.
Крім того, суд першої інстанції визначаючи порядок користування спірної квартири виділив позивачу кімнату, залишив інші приміщення у загальному користуванні, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне замінити рішення в цій частині вказавши кімнату 11,3 кв.м. та зазначивши місце загального користування (кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор). Таким чином, буде чітко визначені місця у спірній квартирі, якими можуть користуватись всі співвласники.
Такий порядок користування квартирою не буде порушувати прав інших співвласників. Крім того, визначення порядку користування спільною власністю в судовому порядку буде захищено право кожного з співвласників на вільне володіння та користування сумісним майном.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги про не доведення факту перешкоджанню у користуванні майном, суд апеляцінйої інстанції відхиляє, оскільки протягом 2019-2023 років позивачем неодноразово викликалася поліція до свого житла, оскільки він не міг потрапити до неї, а відповідач не давала вільного доступу до квартири, що підтверджується витягами з реєстрів досудового розслідування, довідками та листами з правоохоронних органів.
Доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення з відповідачки судових витрат на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000 грн, з огляду на те, що судом першої інстанції не враховано фінансовий стан відповідачки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки констатація відповідачкою скрутного майнового стану без надання доказів на підтвердження цих обставин не може вважатися достатньою підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Водночас суд першої інстанції враховувавши критерії співмірності та складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн є завищеними та не достатньо обгрунтованими, тому зменшив суму судових витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. З таких розміром судових витрат погоджується і суд апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлові права та право власності позивача було порушено відповідачем.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг частково заслуговують на увагу, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає зміні в частині визначення порядку користування квартирою у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року змінити в частині визначення порядку користування квартирою.
Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,3 кв.м., інші приміщення загального користування кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор залишити в загальному користуванні.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «06» лютого 2025 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Є.В. Болотов

                                                                                                 В.І. Олійник