19.02.25
22-ц/812/196/25
Справа №484/6992/23 Головуюча у 1-й інстанції Шикеря І. А.
Провадження № 22ц/812/196/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
19 лютого 2025 року                                                         м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,
із секретарем : Лівшенком О. С.,
       за участю: представника позивачки – ОСОБА_1 ,
представниці відповідача - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_3 ,
подану від його імені представницею ОСОБА_2 ,
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області  від 15 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Шикері І. О. в залі суду в місті Первомайську Миколаївської області о 10 год 30 хв, із складанням 19 листопада 2024 року повного рішення у справі
за позовом 
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , 
третя особа – Первомайський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області 
Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
(далі – Первомайський відділ ДРАЦС),
про встановлення факту батьківства,

В С Т А Н О В И Л А: 

У грудні 2023 року ОСОБА_4 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернулася із позовом до ОСОБА_3 , третя особа – Первомайський відділ ДРАЦС, про встановлення факту того, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування позову зазначала, що починаючи з 2020 року проживала однією сім`єю як чоловік та дружина з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу, та разом чекали на народження спільної дитини – сина, якого хотіли назвати ОСОБА_7 .
Між тим, під час вагітності ОСОБА_4 . ОСОБА_5 раптово помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до народження дитини. За такого позивачкою народження дитини зареєстровано із зазначенням відомостей про батька зі слів матері у порядку статті 135 СК України, хоча за життя ОСОБА_5 визнавав себе батьком дитини, та чекав народження, обіцяв подати заяву до відділу реєстрації ДРАЦС.
Відповідач ОСОБА_3 , який є рідним братом померлого, раніше теж визнавав цей факт, спілкувався з нею і дитиною як з родичами, допомагав матеріально. Але після виникнення між ними спору з приводу спадку померлого ОСОБА_5 , за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 постановою Миколаївського апеляційного суду від 7 листопада 2023 року скасовано рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 7 грудня 2022 року, яким нею було встановлено факт батьківства в окремому провадженні, її заява залишена без розгляду та роз`яснено про її право звернутися до суду в порядку позовного провадження. 
Посилаючись на ці обставини, позивачка просила суд встановити факт батьківства померлого ОСОБА_5 стосовно її малолітнього сина ОСОБА_7 в порядку позовного провадження. 
Одночасно подала клопотання про призначення у справі судово-медичної експертизи молекулярно-генетичного аналізу ДНК на предмет встановлення кровного споріднення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 з метою встановлення батьківства померлого ОСОБА_5 . 
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокатка Ткач І. І., вимоги позову не визнав, зазначаючи про їх необґрунтованість та відсутність доказів, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог. 
Заперечував той факт, що померлий ОСОБА_5 проживав разом із позивачкою однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, оскільки брати проживали разом у місті Первомайську, але за іншою адресою, та Мохамед помер у іншому місці - місті Вознесенську, внаслідок чого відповідач займався його похованням самостійно.
Під час спільного проживання з братом, останній йому не повідомляв про наявність у нього близьких відносин з ОСОБА_4 та про її вагітність, а тому не робив для нього жодних розпоряджень щодо дитини ОСОБА_4 . 
Внаслідок чого зазначав, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів, а тому заперечував проти призначення експертизи, посилаючись на те, що він не володіє генетичними зразками, які б дозволяли встановити батьківство його брата щодо ОСОБА_6 , а також не зможе прибути для її проведення, так як проживає на даний час у Німеччині. 
Третя особа звернулась з заявою, у якій не заперечувала, щодо задоволення позовних вимог, та покладала вирішення справи на розсуд суду з урахуванням особливостей внесення відомостей до актових записів. 
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 березня 2024 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу задля вирішення питання наявності кровної спорідненості між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 як між дядьком та племінником. Провадження у справі зупинено.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2024 року у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову відмовлено. 
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 червня 2024 року поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням справи без виконання експертизи. 
У червні 2024 року позивачка, діючи через свого представника звернулась з клопотанням про виклик свідків.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 червня 2024 року закрито підготовче засідання у зв`язку із вчинення підготовчих дій, вирішення клопотання про допит свідків, долучено до матеріалі справи компакт диск з аудіозаписом розмов позивачки з відповідачем та померлим, а також банківські виписки руху коштів за рахунком ОСОБА_4 . 
У жовтні 2024 року позивачка, діючи через свого представника звернулась з клопотанням про долучення до матеріалів справи письмових пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та надала письмові пояснення до позову із викладенням раніше зазначених аргументів, зокрема, щодо наявності між сторонами майнового спору, за яким сина позивачки позбавлено права на спадщину після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з визнанням за відповідачем право власності на спадкове майно брата на підставі рішення суду. 
Відповідач, діючи через свою представницю, направив до суду заперечення проти поданих доказів та додаткові письмові пояснення.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено, ухвалено про встановлення факту, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_6 . Розподілено судові витрати. 
При ухваленні рішення суд виходив з доведеності заявлених позивачкою вимог, зокрема, і з оцінки процесуальної поведінки відповідача, який ухилився від проведення експертизи. 
В апеляційній скарзі відповідач, діючи через свою представницю, вважав, рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, та з неповним з`ясуванням обставин. 
В обґрунтування доводів скарги зазначив, що суд визнав подані позивачкою докази належними та допустимими, які нею подані з порушенням процесуального порядку, а саме письмові пояснення свідків, якими підписано акт, що складено після смерті брата відповідача, та за відсутністю особистих пояснень позивачки. 
Тому судом не встановлено жодних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, які б підтверджували спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства, спільне виховання чи утримання дитини тощо. 
Навпаки, відповідачем доведено проживання його померлого брата за іншою адресою, за якою вони проживали разом та він здійснював догляд за братом, і в подальшому його поховав. 
В той же час позивачкою не надано жодної спільної фотокартки або копії обмінної карти з пологового будинку, яка повинна містити відомості щодо лабораторних досліджень та обстежень батька дитини. 
Крім того суд, на думку відповідача, помилково прийшов до висновку про обґрунтованість позову через неявку відповідача до експертної установи. В той час, як відповідач не зміг прибути за викликом експерта з об`єктивних причини, через виїзд до Німеччини, та її проведення не є доцільним, оскільки такі експертизи треба проводити на підставі зразків померлого, для чого потрібно проводити ексгумацію, про що заявлено не було. 
У запереченнях на апеляційну скаргу позивачка, діючи через свого представника, вважала апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, переважно з аргументів, зазначених раніше в позові та поданих заявах із посиланням на відповідну судову практику. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
При вирішенні справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_4 народився син ОСОБА_11 . До актового запису про народження дитини внесені відомості про батька зі слів матері на підставі положень статті 135 СК України, внаслідок чого по-батькові дитини зазначено як « ОСОБА_12 » (т. 1 а.с.8-11).
З акту про проживання, що складено 26 травня 2022 року та підписано ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як свідками подій, та який засвідчено уповноваженими особами житлової організації, вбачається, що позивачка до народження дитини, з 2020 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , як чоловік з дружиною без реєстрації шлюбу, за адресою АДРЕСА_1 , разом до дня смерті чоловіка. Цим актом свідками також підтверджено, що ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, як подружжя, чекали на народження сина ОСОБА_7 ( т. 1 а.с.14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 раптово помер (т. 1 а.с.7) у місті Вознесенську (т.1 а.с.51) та був похований рідним братом – відповідачем ОСОБА_3 у місті Одеса в мусульманській частині кладовища (т.1 а.с.52).
Після смерті ОСОБА_5 , відповідач перерахував на рахунок позивачки два грошових переказу на суми 3 000 грн та 1 350 грн з рахунку, власником якого заначено ОСОБА_15 (латинськими літерами) (т. 1 а.с.73,75).
Причини та підстави перерахування коштів на ім`я позивачки, яка на той час була вагітна, за її твердженням від брата відповідача, самим відповідачем ОСОБА_3 не наведено.
Позивачкою до суду надано також аудіозапис декількох розмов (т.1 а.с.77) та скриншот листування з «М Ахмед Б» (т.1 а.с.74), з яких вбачається розмови позивачки, яка вона вела в різних аудіозаписах з двома різними чоловіками, з одним з них, які можна характеризувати, як близькі, подружні бесіди, а з іншим, як родичами, якими в подальшому здійснені дії з оформлення спадкового майна, а за такого стверджувала, що перший чоловік, з ким вона розмовляла був ОСОБА_5 , а інший – його брат ОСОБА_3 . У скриншоті листування за 25 травня 2022 року «Ахмед» зазначає «так подрос красавчик» та « ОСОБА_16 чтоби они били здоровими и счастливими». 
З одної із останніх бесід в аудіозаписом (2 липня 2023 року) слід зазначити, що викладення в ній обставин подій, характеру відносин, слід виснувати, що вона зроблена з відповідачем, стосовно оформлення спадку та оскарження ним дій позивачки з приводу ініціації нею судових справ. В цій бесіді він називає сторони розмови родичами.
Ці розмови, що записані позивачкою, відповідачем в порядку розгляду справи не спростовані та ним не наведено інших причин їх ведення з позивачкою, яка народила дитину. 
Навпаки, зміст записаних бесід підтверджено рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 7 грудня 2022 року, яким встановлено факт батьківська ОСОБА_5 щодо сина ОСОБА_4 . Аміра, що в подальшому скасовано на підставі поданої ОСОБА_3 апеляційної скарги за постановою Миколаївського апеляційного суду від 7 листопада 2023 року (т. 1 а.с.18-22) та рішенням Бершадського районного суд Вінницької області від 29 червня 2023 року за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, після смерті свого брата ОСОБА_5 (т.1 а.с.111-117), яке було оскаржено в апеляційному порядку за скаргою ОСОБА_4 .
Надані представником позивачки і скриншоти з соціальних мереж, з яких вбачається, що позивачка вела листування з особою, позначеною, як « ОСОБА_17 сестра ОСОБА_12 », де містяться дописи на іноземній мові та фото сина позивачки ОСОБА_7 разом з позивачкою (т.2 а.с. 49-55). При їх подачі до суду представник позивача зазначив їх, як докази спілкування позивачки з родичами померлого ОСОБА_12 .
Згідно копій свідоцтв про народження ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , останні є рідними братами (т. 1 а.с.47-50) та обидва з 2018 року проживали на території України в місті Первомайськ. Відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.26, 56). В той же час адреса місця реєстрації його померлого брата ОСОБА_5 за життя в матеріалах справи відсутня, внаслідок чого посилання відповідача в апеляційній скарзі на доведення ним факту постійного проживання братів разом за його місцем проживання не має підтвердження. 
Не є слушним вказівка на адресу місця реєстрації відповідача, як місця реєстрації його брата, що вказана у копії лікарського свідоцтва про смерть №40 від 26 січня 2022 року, оскільки вона записана лікарем зі слів відповідача (т. 1 а.с.51). При тому причиною смерті ОСОБА_5 зазначена гостра серцева недостатність та відсутність початку такого захворювання, що в свою чергу, спростовує доводи ОСОБА_3 про здійснення ним постійного догляду за братом, його лікування та спільне проживання.
Втім, заперечуючи проти встановлення батьківства свого померлого брата, відповідач на його спростування наводив твердження про їх спільне проживання та об`єктивне незнання ним про наявність у ОСОБА_5 якихось подружніх відносин з позивачкою ОСОБА_4 , зокрема, щодо її вагітності від близьких стосунків з його братом Мохамедом. При тому у справі не зміг надати будь-яких вагомих пояснень стосовно прояву ним особистого піклування про вагітну позивачку відразу після смерті свого брата та в подальшому свою зацікавленість про обставини дорослішання народженої нею дитини. 
За змістом частини 1 статті 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно положень статті  125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.  Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається, зокрема, за рішенням суду.
Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.
За вимогами частин 1, 2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
За змістом статті 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині 3 статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частини 1 статті 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Частиною 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Такі ж висновки викладені ЄСПЛ у справі «Йевремович против Сербии», де судом під час розгляду скарги про встановлення батьківства застосовано положення  статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  та зазначено, що суди при вирішенні цієї категорії спорів мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява №  3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Законодавством України також визначено необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, з врахуванням того, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина 1 статті 22 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).
Тому за загальними положеннями Сімейного Кодексу України для вирішення у судовому порядку питання про встановлення батьківства не має значення, чи народилася дитини після смерті чоловіка, стосовно якого вирішується питання про батьківства, чи на час народження він був живий. Не залежить встановлення цього факту і від того, чи визнавав за життя померлий своє батьківство, чи утримував або взагалі не знав про її існування. Встановлення факту батьківства має не лише суттєве значення задля забезпечення немайнових прав дитини, а ще з його встановленням у дитини виникають спадкові права, права на соціальний захист.
За такого факт батьківства може встановлюватися, як в окремому, так і позовному провадженні, але оскільки критерієм визначення походження дитини є наявність кровного зв`язку, доказами на підтвердження факту батьківства може бути будь-які, що підтверджували б цю обставину. Тому доказами в справі може бути висновок експертизи, яку можна провести за інформацією, що міститься у медичних документах або на підставі спорідненості з іншими родичами, показаннями свідків про спільне проживання батьків дитини та очікування ними дитини, листування, інших відомостей. 
Тому, знаючи про заперечення брата померлого стосовно батьківства, позивачка, подаючи позов просила про призначення експертизи, що призначена судом на підставі ухвали, у змісті якої сторонам роз`яснені наслідки, передбачені статтею 109 ЦПК України, у разі ухилення від проведення експертизи.
Згідно повідомлень КП «Одеське бюро судово-медичної експертизи», після призначення судової експертизи, учасники справи запрошувались для відібрання зразків двічі: 29 квітня та 16 травня 2024 року. У призначені експертом дати позивачка разом з дитиною приїжджала до експертної установи двічі для виконання покладених на неї ухвалою суду обов`язків. Втім, у зв`язку з неприбуттям ОСОБА_3 справу повернуто без виконання експертизи (т. 1 а.с.129, 144, 146).
За загальним правилом цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини 1-3  статті 12 ЦПК України).
За таких обставин, судом першої інстанції неявка відповідача для відібрання у нього зразків з метою проведення експертизи визнана ухиленням від її проведення згідно до положень статті 109 ЦПК України.
Однак, заперечуючи проти таких висновків суду першої інстанції представниця відповідача посилалася на те, що відповідач не ухилявся від проведення експертизи, так як знаходиться за межами України та вважає, що не може надати будь-які зразки для з`ясування поставлених перед експертом питань.
Між тим, на переконання колегії суддів, такі доводи не є слушними, оскільки, по-перше, у відповідача на території України є нерухоме майно, зокрема, яке ним успадковано після смерті брата, що не виключає можливості вчинення ним дій з володіння та користування майном, за наявності такого бажання у власника, для чого, передусім, передбачає відвідування відповідачем території України, і по-друге, можливість виконання експертом обов`язків задля відповіді на питання, що поставлені перед ним судом, є прерогативою самого експерта, а не учасника справи, яким клопотань перед судом про проведення інших видів експертиз не заявлено. 
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За такого, колегія суддів вважає за можливим погодитися з висновком суду першої інстанції з встановленням факту задля з`ясування якого у справі призначалася експертиза.
Крім того, судом, хоча і безпідставно прийнято до уваги письмові пояснення свідків, з яких ОСОБА_9 підтвердила їх зміст при допиті в суді апеляційної інстанції, внаслідок чого її показань колегією суддів теж встановлено, що позивачка ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, як подружжя, і чекали на народження сина ОСОБА_7 .
Відповідно до  статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тому обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Для цього колегія суддів вважає за потрібне враховувати правові висновки, які наводила Велика Палата Верховного Суду, неодноразово наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначаючи, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Отже, враховуючи наведені правові висновки ВП ВС, колегія суддів висновує, що позивачкою обставини батьківства померлого чоловіка доказано шляхом реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування батьківства померлого ОСОБА_5 відносно народженого позивачкою сина ОСОБА_7 з урахуванням поданих нею доказів та неможливості проведення експертизи, у зв`язку з не здачею відповідачем зразків для її проведення, видається більш вірогіднішим, ніж протилежні твердження відповідача. 
За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином з`ясував підстави позову, та у повному обсязі обставини справи та дійшов правильних висновків, які підтверджені належними та допустимим доказами.
Тому рішення суду, яке ухвалене по суті позовних вимог у відповідності до норм процесуального і матеріального права, та у повній відповідності із встановленими обставинами справи не підлягає скасуванню чи зміні, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Усі інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених ним обставин справи, містяться посилання на факти, що були предметом його дослідження та оцінки, а також зводяться до іншого трактування, на свій розсуд, норм права, які правильно застосовані судом першої інстанції, а тому не можуть бути віднесені до порушень, які є підставою для зміни чи скасування судового рішення.
Підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК відсутні. 
Керуючись статтями 367, 368, 369, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені представницею ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення , але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Головуюча                                                         О. О. Ямкова
Судді                                                         Т. В. Крамаренко 
                                                               О .В. Локтіонова