П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/4990/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2024 року (суддя Ярощук В.Г., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 05.09.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2024 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про:
визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.01.2020 по 18.01.2023 включно;
зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.01.2020 по 18.01.2023 включно у сумі 390704,58 гривні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.01.2020 по 30.04.2024.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.01.2020 по 30.04.2024 у сумі 120260,57 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов залишити без задоволення.
На обґрунтування поданої скарги зазначається, що не можна вимагати від відповідача сплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при переведені, був відсутній спір щодо їх розміру. Підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України також відсутні, адже ст. 117 КЗпП України регулює правовідносини звільненого працівника.
Разом із цим, апелянт зазначає, що з аналізу ст. ст. 116, 117 КЗпП України вбачається, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум застосовується критерії зменшення розміру відшкодування, а саме зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки-ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тому апелянт вважає, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача становить 66132,54 грн. (361,38 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 183 дні (6 місяців).
На обґрунтування порушення судом норм процесуального права апелянт посилається на те, що в матеріалах справи міститься сформований 25.05.2024 за допомогою підсистеми «Електронний суд» документ під назвою «позовна заява», зі змісту якого вбачається, що цей документ по суті є супровідним листом, до якого додано позовну заяву та яка не була сформована за допомогою підсистеми «Електронний суд», а додана до супровідного листа як додаток, в порушення пункту 26 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи. Відомості про Формування Позивачем саме позовної заяви в підсистемі «Електронний суд» відсутні, що свідчить про використання позивачем непередбаченого чинним процесуальним законодавством способу звернення до суду. Отже, позовна заява уважається не підписаною, а тому у цьому випадку позов не може бути прийнято до розгляду судом та підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України.
Також апелянт висловив думку, що позивачем пропущений встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових.
Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 29.05.2017 №130 позивача прийнято з 29.05.2017 на військову службу за контрактом та зараховано до списків особового складу відповідача.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2020 №5 позивача виключено з 09.01.2020 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідача, а також виплачено за період з 01 по 09 січня 2020 року щомісячну премію, надбавку за особливості проходження служби і за період з 01.12.2019 по 01.01.2020 винагороду в розмірі 6500,00 гривень.
Вважаючи, що при виключенні його з 09.01.2020 зі списків особового складу відповідач не виплатив йому в повному обсязі індексацію грошового забезпечення, він не одноразово подавав відповідні позови до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 у справі №400/4634/22, яке набрало законної сили 18.04.2023, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, зокрема відповідача зобов`язано провести нарахування та виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.05.2017 по 28.02.2018 в сумі 35684,72 грн і за період з 28.02.2018 по 09.01.2020 в сумі 90991,23 гривні.
На виконання вищевказаного рішення суду відповідач нарахував і виплатив 30.04.2024 позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 120260,57 грн., що підтверджується банківською випискою від 30.04.2024.
Вважаючи, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення військовослужбовцю останній набув право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.01.2020 по 18.01.2023 включно у сумі 390704,58 гривні.
Задовольняючи частково позов і стягуючи на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 10.01.2020 по 30.04.2024 у сумі 120260,57 грн. суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України.
Водночас суд відхилив аргументацію позивача, що у вищезазначеному випадку працівникові роботодавець повинен виплатити середній заробіток у сумованому вигляді (окремо за період до 18.07.2022 із застосуванням принципу співмірності та окремо за шість місяців затримки за період після 19.07.2022, із застосуванням тої редакції статті 117 КЗпП України, чинної до або після 19.07.2022), оскільки в цій ситуації матиме місце притягнення двічі роботодавця до юридичної відповідальності одного виду за одне і теж правопорушення.
Ухвалюючи рішення, суд керувався принципом співмірності розміру недоплаченої суми (120260,57 грн.) і розміром заявленої позивачем суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) (332830,98 грн). У зв`язку з чим, дійшов висновку, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні перевищує суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, тому стягнув на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені в розмірі 100% від суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що становить: 120260,57 грн.
Надаючи правову оцінку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі – Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).
Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта з приводу неможливості застосування статей 116 та 117 КЗпП України через те, що вони захищають права працівника, що звільняється, у той час як позивач лише переведений до іншої військової частини з наступного.
Пунктами 1.9 та 1.10 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за №638/15329 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.
Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.
Грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Абз. 3 пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 11.06.2008 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за № 638/15329 визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Ураховуючи те, що при переведені військовослужбовець виключається зі списків особового складу і до цього дня йому повинно нараховувати грошове забезпечення у встановлених законодавством розмірах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Ураховуючи, що настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, і обставини невиконання відповідачем відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 у справі №400/4634/22, яке набрало законної сили 18.04.2023, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у в/ч НОМЕР_1 обов`язку сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки.
Відхиляючи доводи апелянта з приводу порушення строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За загальним правилом, строк для звернення до адміністративного суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 сформувала висновки, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем відбувся 30.04.2024.
Отже, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 28.05.2024, то він не пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Що стосується розрахунку суми компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 120260,57 грн., то колегія суддів вважає наступне.
Статтею 117 КЗпП України у редакції, що була чинна до 19.07.2022, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отож, оскільки спірні правовідносини охоплюють період, який виник як до, так і після 19.07.2022, період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності змін до статті 117 КЗпП України і після цього.
Таким чином, період з 10.01.2020 (наступний день після дня виключення позивача зі списків особового складу відповідача) по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Разом з тим, слід врахувати, що суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період після 19.07.2022 відмовив, і сторонами рішення суду в частині відмови не оскаржується.
Ураховуючи, що питання правильності висновків рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується у апеляційному порядку, в силу положень частини першої статті 308 КАС України, оскаржуване судове рішення не переглядається колегією суддів у цій частині.
Щодо періоду з 10.01.2020 по 18.07.2022, то, як встановив суд першої інстанції та визнається апелянтом, середній заробіток позивача становить 332830,98 грн (361,38 (середньоденний заробіток позивача) х 921 (календарних днів затримки розрахунку при звільненні за період з 10.01.2020 по 18.07.2022)).
Отже, фактична сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 10.01.2020 по 18.07.2022 (332830,98 грн) значно перевищує суму несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (120260,57 грн).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував істотність частки невиплаченої суми порівняно із середнім заробітком за несвоєчасний розрахунок, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та зменшив розмір відшкодування, стягнувши на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені в розмірі 100% від суми грошової компенсації за несвоєчасно виплачені індексацію грошового забезпечення позивача.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №480/3354/19 та від 02.02.2023 у справі №460/10582/21.
Що стосується аргументу апеляційної скарги стосовно того, що позовну заяву не була сформована за допомогою підсистеми «Електронний суд», а додана до супровідного листа як додаток, в порушення пункту 26 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи, то апеляційний суд виходить із того, що згідно частин 2-2 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
В даному випадку таких порушень апеляційним судом не встановлено. При цьому суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм належну юридичну оцінку.
Також апеляційний суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Резюмуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
Зважаючи на викладене колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                        М.П.Коваль

        Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов