КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №752/27626/21                                                                                  Головуючий у І інстанції - Мазур Ю.Ю.
апеляційне провадження №22-ц/824/2190/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
21 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права на приватизацію, - 
 
установив:
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на приватизацію.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з 2010 року проживає разом зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 на тій підставі, що 30 грудня 2010 року між ним та ВАТ «Київський електровагоноремонтний завод ім. Січневого Повстання 1918 року» був підписаний договір найму, згідно з яким йому передавалась в користування квартира за адресою: АДРЕСА_1 з правом бути зареєстрованим за вказаною адресою особисто та зареєструвати членів його сім`ї. 
Дана квартира знаходиться на балансі ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» та належить йому на праві загальнодержавної власності. 
13 червня 2016 року він надіслав до відповідача лист, в якому зазначив, що бажає приватизувати вищезазначену квартиру. 
Разом з цим, ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» звернулося з позовом до суду з вимогою розірвати договір укладений між ним та відповідачем від 30 грудня 2010 року. 
08 лютого 2021 року він повторно надіслано лист на адресу відповідача з проханням розглянути питання початку процедури приватизації його та членами його сім`ї квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проте вказаний лист залишився без відповіді.
Просив суд, визнати за ним і членами його сім`ї право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 із зобов`язанням ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» вчинити дії на проведення приватизації вказаної квартири.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року зазначений вище позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 і членами його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_2 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 із зобов`язанням ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» вчинити дії на проведення приватизації вказаної квартири.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що позивач, перебуваючи на посаді заступника Голови правління з виробництва, не мав права на отримання спірної квартири у безоплатне користування згідно договору №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року, в силу приписів ч. 2 ст. 829 Цивільного кодексу України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.
Отже, договором №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року передано у користування спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 без належних на те правових підстав.
Вказувало, що спірний договір №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року є нікчемним та не породжує жодних правових наслідків.
Зазначило, що розглядаючи дану справу, суд першої інстанції повинен був встановити, що договір №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року є нікчемним, навіть за умови, якщо жодна зі сторін на це не посилається та за власною ініціативою зробити висновок про нікчемність правочину. 
Але, судом першої інстанції зазначених висновків про нікчемність спірного договору №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року зроблено не було, у зв`язку з чим, суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо наявності у позивача права на приватизацію спірної квартири, адже фактично позивач не має жодного права користуватися спірним майном.
Зазначило, що фактично оскаржуваним судовим рішенням було порушено права АТ «Укрзалізниця», як єдиного акціонера ПрАТ «КЕВРЗ», адже саме АТ «Укрзалізниця» є тією особою, яка контролює діяльність ПрАТ «КЕВРЗ», зокрема, й в частині належного використання майна, що обліковується у ПрАТ «КЕВРЗ».
Таким чином, фактично ПрАТ «КЕВРЗ» не має правових можливостей задля передачі спірної квартири позивачу.
Зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви не вбачається обґрунтованих мотивів того, яким саме чином воно порушило його права або інтереси у сфері цивільно-правових відносин. 
Позивач у своєму позові не підтвердив, щодо звернення до нього, ПрАТ «КЕВРЗ», з вимогою приватизувати спірну квартиру. 
Просило суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а отже і право на приватизацію даного житла.
Вказував, що він двічі звертався до ПрАТ «КЕВРЗ» з проханням розглянути питання початку процедури приватизації, проте його листи були проігноровані та  відповіді, щодо цього не надходило.
Зазначає, що твердження відповідача, щодо процедурних питань приватизації житла та документів, що потребувались для цього, і які б мали бути надані відповідачеві, знову ж таки по своїй суті навпаки підтверджують, що ПрАТ «КЕВРЗ» є саме тим органом, що на початку має і повинен прийняти та розпочинати приватизацію житла йому та членам його сім`ї.
Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 Судом першої інстанції встановлено, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Київський електровагоноремонтний завод імені січневого повстання 1918 року» був укладений договір найму №КЕВРЗ/СПВ-10345/Ю, відповідно до якого ОСОБА_1 передавалась в користування квартира за адресою: АДРЕСА_1 , з правом бути зареєстрованим за вищевказаною адресою особисто та зареєструвати членів сім`ї.
01 листопада 2011 року складено Акт приймання-передачі житлового приміщення: квартири по АДРЕСА_1 , загальною площею 75,0 кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 41,9 кв.м. Ключі від квартири та від кімнат отримав ОСОБА_1 .
12 січня 2004 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника голови правління з виробництва ВАТ «Київський ЕВРЗ» (правонаступником якого є ПрАТ «КЕВРЗ»), що підтверджується витягом з наказу № 3/ОС від 12 січня 2004 року.
27 липня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади за власним бажанням, що підтверджується витягом з наказу №441-ос від 27 липня 2015 року.
13 червня 2016 року ОСОБА_5 направив лист на ім`я заступника Голови правління ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» Міслявчуку М.В., в якому зазначив, що бажає приватизувати квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідь на зазначений лист відповідач не надав, що не спростовано відповідачем.
Крім того, позивач звернувся з листом до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), у відповідь отримав лист №056/Г83-3877 від 25 жовтня 2019 року, в якому зазначено, що за інформацією Голосіївської районної і місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» квартиру АДРЕСА_2 не включено до переліку майна, що належить територіальній громаді м. Києва та не віднесено до сфери управління Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. За наявними даними, зазначена квартира на праві власності належить Київському державному електровагоноремонтному заводу ім. Січневого повстання 1918 року згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення (Департамент будівництва та житлового забезпечення) від 17 жовтня 2001 року №1152-С.
08 лютого 2021 року позивач повторно звернувся до відповідача з листом, в якому просив розглянути початок процедури приватизації ним та членами його сім`ї квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з цим, позивач не отримав відповіді на вказаний лист, що не спростовано відповідачем.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 31 травня 2008 року, про що зроблено відповідний актовий запис №186. У вказаному свідоцтві батьками зазначені: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_6 .
Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 06 березня 2012 року.
Крім того, як вбачається з паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданий Вишнівським МВМГУМВС України в Київській обл. 17 червня 1997 року відсутні відмітки про використання права на приватизацію.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі №752/9886/16-ц у задоволенні позову ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення договору безоплатного користування житловим приміщенням та виселення - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 липня 2023 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі №752/9886/16-ц залишено без змін.
31 січня 2023 року та 18 серпня 2023 року посадовою особою Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження умов проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що діти проживають за зазначеною вище адресою разом з батьком.
Крім того, у вказаному Акті від 18 серпня 2023 року зазначено, що у квартирі проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7, дідусь, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5, батько, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6, бабуся, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8, мати.
Разом з цим у Акті від 18 серпня 2023 року зазначено, що умови для проживання дітей створено належним чином на момент проведення обстеження.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з договором найму, ОСОБА_1 , має право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , проживає у ній постійно з 2010 року, вказане приміщення є жилим та підлягає приватизації, оскільки належить до житлового фонду та на праві власності Державі в особі ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод», а відтак останнє виступає органом приватизації, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач та члени його сім`ї, які також проживають та зареєстровані у квартирі мають право на приватизацію цього житла.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Згідно ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.
Відповідно до ст. 3 Закону України зазначеного закону, - приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Закон передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. 
Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно з п. 5 ст. 5 вищевказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз.
Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Частиною 2 цього закону не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить до об`єктів приватизації відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і не входить до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації, передбаченого ст. 2 вказаного Закону.
У ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч.2 ст. 1 закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч.4 ст.1 закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч.2 ст.2 закону «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з п.17 положення №396 «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2016 року та 08 лютого 2021 року ОСОБА_5 направляв листи на ім`я заступника Голови правління ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» Міслявчуку М.В., в яких зазначав, що бажає приватизувати квартиру АДРЕСА_2 , проте відповіді на зазначені листи відповідач не надав.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 звернувся з листом до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), у відповідь отримав лист №056/Г83-3877 від 25 жовтня 2019 року, в якому зазначено, що за інформацією Голосіївської районної і місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» квартиру АДРЕСА_2 не включено до переліку майна, що належить територіальній громаді м. Києва та не віднесено до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. За наявними даними, зазначена квартира на праві власності належить Київському державному електровагоноремонтному заводу ім. Січневого повстання 1918 року згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення (Департамент будівництва та житлового забезпечення) від 17 жовтня 2001 року №1152-С.
Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги про те, що фактично ПрАТ «КЕВРЗ» не має правових можливостей задля передачі спірної квартири позивачу, колегія суддів вважає безпідставними.
Доводи апеляційної скарги у тому, що суд першої інстанції під час розгляду справи повинен був встановити, що договір №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року є нікчемним, навіть за умови, якщо жодна зі сторін на це не посилається та за власною ініціативою зробити висновок про нікчемність правочину, на підставі чого дійти висновку про відмову у задоволенні позову, адже у ОСОБА_1 фактично відсутнє право користування спірним майном, оскільки станом на дату укладання спірного договору він був працівником підприємства та займав посаду заступника Голови правління з виробництва, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані з огляду на таке.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.
При цьому нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Як вбачається із апеляційної скарги, відповідач вважає, що укладений між сторонами договір №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю від 30 грудня 2010 року є нікчемним з підстав того, що станом на дату укладання договору, ОСОБА_1 був працівником підприємства та займав посаду заступника Голови правління з виробництва, а отже, в силу приписів ч. 2 ст. 829 ЦК України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не мав права на отримання спірної квартири у безоплатне користування згідно цього договору, а отже спірну квартиру за адресою АДРЕСА_1 передано у користування позивача та членів його сім`ї без належних на те правових підстав.
Проте, вказана ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» підстава не є тією, що у розумінні закону вказує на нікчемність укладеного 30 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_1 договору №КЕВРЗ/СПВ-10344/ю про користування житловимприміщенням. Недійсність такого договору прямо не встановлена законом, а тому він не є нікчемним.
Такі твердження відповідача є невірним тлумаченням норм закону, що не може бути підставою для скасування судового рішення.
Крім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 829 ЦК України (у редакції чинній на час укладення спірного договору), юридична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність, не може передавати речі у безоплатне користування особі, яка є її засновником, учасником, керівником, членом її органу управління або контролю.
Проте згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Однак при розгляді даної справи вимог про недійсність укладеного 30 грудня 2010 року між ВАТ «Київський електровагоноремонтний завод ім. Січневого повстання 1918 року» та ОСОБА_1 договору КЕВРЗ/СПВ-10345/ю про користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не заявлялось, а відповідно така вимога судом не перевірялась.
ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд, апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, ЦПК України, суд, -    
    
постановив:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2024 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 05 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба