ОКРЕМА ДУМКА
29 січня 2025 року                                                                           м. Київ
справа № 753/17773/23
провадження № 61-4839св24
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з березня 2015 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2141684980000.
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 04 жовтня 2023 року позов задовольнив. Встановив факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 з березня 2015 року до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнав за ОСОБА_1 право власності і порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на садовий будинок                 АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2141684980000.
Київський апеляційний суд постановою від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу, особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 , задовольнив частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 скасував та в цій частині ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційне провадження в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу закрив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь                      ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 20 130,00 грн.
Київський апеляційний суд додатковою постановою від 16 квітня 2024 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Верховний Суд постановою від 29 січня 2025 року касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Баховського М. М., залишив без задоволення. Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кузьміна Д. Л., задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині вирішення вимог про визнання права власності на спадкове майно та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року залишив без змін. Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 скасовано, справу в цій частині направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Погоджуючись з висновком апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спадкове майно, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила із того, що предметом розгляду цієї справи є садовий будинок, право власності ОСОБА_2 на який оспорює ОСОБА_3 в іншій судовій справі (№ 753/13711/22).
Таким чином, ОСОБА_3 розраховував на те, що саме за результатами розгляду справи № 753/13711/22 за його позовом, суд вирішить питання про обгрунтованість/безпідставність позову та у разі задоволення позову відносить порушене право позивача шляхом скасування незаконної реєстрації права власності на будинок.
Проте, 13 листопада 2023 року право власності на садовий будинок на підставі оскаржуваного рішення, всупереч ухвалі про арешт цього будинку в іншій справі, вже зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому ефективне відновлення порушеного права ОСОБА_3 не може бути досягнуто у судовій справі № 753/13711/22 за його позовом. Таким чином, зазначені вимоги мають бути вирішені за належного складу учасників, які доводять відповідне право на спірний будинок.
Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 12 березня     2024 року в частині, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 про встановлення факту, та направляючи справу в цій частині для продовження розгляду до апеляційного суду, Верховний Суд вважав, що апеляційний суд належним чином не мотивував відхилення аргументів ОСОБА_3 про вирішення і цих вимог за належного складу учасників.
Однак з висновками  Верховного Суду погодитися не можемо з таких підстав.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі                                № 265/6868/16-ц (провадження № 6134234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи, - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
Апеляційний суд за апеляційною скаргою ОСОБА_3 скасував рішення суду першої інстанції, з огляду на те, що до участі у справі суду першої інстанції слід було залучити особу, яка в іншому судовому процесі відшукує своє право власності на майно, що належало спадкодавцю. 
Вважаємо, що апеляційний суд за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , як особи, яка не брала участі у справі, з урахуванням того, що у справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, за їх відсутності-територіальна громада, мав би закрити апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. ОСОБА_3 не є спадкоємцем ОСОБА_4 , він тільки в іншій справі оспорює право власності спадкодавця на належне йому майно, він не міг бути залучений до участі у справі щодо спадкування в якості відповідача.  
За наведених підстав, вважаємо, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід було задовольнити, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи рішення апеляційного суду в частині закриття апеляційного провадження за вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, з направленням справи на новий апеляційний розгляд, колегія суддів виходила з того, що права та інтереси                    ОСОБА_3 , як особи, яка не залучена до участі у справі, також порушені. Проте особа, яка оспорює право власності спадкодавця в іншій цивільній справі, не є особою, відносно якої суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки у справі про встановлення факту сумісного проживання між позивачкою та спадкодавцем. Вважаємо, що в цій частині рішення апеляційного суду є законним та обгру6нтованим, підстав для його скасування із направленням справи на новий розгляд за мотивів порушення прав ОСОБА_3 не було. 
Судді:	М. Є. Червинська  	
 
                                                                                              Є. В. Коротенко