Дата документу 21.01.2025 Справа № 336/3141/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/3141/23 Головуючий у І інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/116/25                            Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-
В С Т А Н О В И Л А:        

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову зазначено, ОСОБА_2 є власником автомобіля Citroen Jumper, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який придбала 17.12.2013 на підставі довідки – рахунку НОМЕР_2 . 
08.11.2020 ОСОБА_2 надала довіреність строком до 08.11.2030 з правом передоручення повноважень за цією довіреністю іншій особі, якою уповноважила ОСОБА_3 , ОСОБА_1 здавати автомобіль в оренду, обміняти, продати за ціну і на умовах на розсуд уповноважених, належній їй автомобіль. Разом з наданням довіреності позивачем був переданий автомобіль, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 від 17.01.2014 та ключі.
Оскільки через деякий час відповідачі перестали виходити на зв`язок, автомобіль або грошові кошти за його продаж не передали, 12.01.2022 ОСОБА_2 склала нотаріально завірену заяву про скасування довіреності від 08.11.2020, повідомила про це відповідачів і запропонувала у строк до 15.03.2023 повернути автомобіль.
Проте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовились повертати належне позивачу майно, стверджуючи, що ОСОБА_2 отримала за нього грошові кошти. 
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_2 просила суд витребувати від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 автомобіль марки «Citroen» моделі «Jumper», тип – фургон малотоннажний вантажний, 2007 року випуску, колір – білий, VIN-код НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , та Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 17.01.2014 шляхом їх вилучення та повернення власнику.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року позов задоволено. 
Витребувано від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль Citroen Jumper, 2007 року випуску, тип - вантажний фургон малотоннажний,  реєстраційний номер НОМЕР_1 , в кузові білого кольору, об`єм двигуна – 2198 см.куб., дата реєстрації – 17.12. 2013, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу  НОМЕР_3  від 17.01.2014, шляхом їх вилучення та повернення власнику. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі по 2684 грн з кожного.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2024 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, яку постановою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року в частині витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 автомобіля Citroen Jumper, 2007 року випуску, тип – вантажний  фургон малотоннажний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в кузові білого кольору, об`єм двигуна – 2198 см.куб., дата реєстрації – 17.12. 2013, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу  НОМЕР_3  від 17.01.2014, шляхом їх вилучення та повернення власнику та стягнення судового збору в розмірі  2684 грн скасовано. 
Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 8052 грн компенсації судового збору.
В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року апеляційним судом не переглядалося.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням в частині витребування від нього автомобіля, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 рокув цій частині та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_1 ніколи не були власниками спірного транспортного засобу, не отримували його у своє користування чи володіння. Матеріали справи не містять доказів, що саме відповідачі чинили винні солідарні або субсидіарні дії, спрямовані на незаконне отримання у власність конкретно від ОСОБА_2 з метою незаконного утримання, експлуатації, користування або перепродажу. 
На думку скаржника, ні позивач, ні суд першої інстанції не встановили всіх необхідних складових ознак об`єктивної сторони правопорушення для застосування субсидіарної відповідальності кожного з відповідачів у частці відповідно до ступеня їх вини.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 зазначає, що оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 стосується тих самих правовідносин з тим самим предметом позову, що вже було розглянуто апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 , то прогнозовано можна зробити висновок про аналогічний результат розгляду цієї апеляційної скарги, тому вона заперечує проти стягнення з неї судового збору, оскільки його вже стягнуто постановою Запорізького апеляційного суду від 16.04.2024, а також наполягає на зменшенні витрат на правову допомогу, які просить стягнути з неї скаржник.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 – адвокат Уткін О.Є. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року в оскаржуваній частині, та відмові в задоволенні в цій частині. Також адвокат зазначив про відсутність у ОСОБА_1 вимог про відшкодування йому судових витрат на правничу допомогу.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 224). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності позивача, яка не з`явилась.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ОСОБА_1 оскаржує заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року тільки в частині, що стосується витребування від нього автомобіля, колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в частині, що стосується вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , та переглянуте апеляційним судом 16 квітня 2024 року.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, оскільки ОСОБА_1  втратив відповідне право, надане йому позивачем на підставі довіреності від 08.11.2020, тому він має повернути належне ОСОБА_2  майно. 
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 17.12.2013 на підставі довідки-рахунку серії ВІА №178570 ОСОБА_2 придбала вантажний фургон-малотонажний Citroen Jumper, кузов № НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 за 18338,92 гривень.
Згідно з інформацією, наданою Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів станом на 23.04.2023 за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки Citroen Jumper, 2007 року випуску, об`єм двигуна – 2198 см.куб., дата реєстрації – 17.12.2013.
08.11.2020 ОСОБА_2 надала довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. за № 1524, якою уповноважила ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (кожен з представників має право діяти окремо один від одного) бути її представником в органах ДАІ, правоохоронних органах та органах внутрішніх справ, сервісних центрах МВС України, їх структурних підрозділах і в усіх інших установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, а також у взаємовідносинах з іншими учасниками дорожнього руху з будь-яких питань, пов`язаних з користуванням, експлуатацією та розпорядженням від її імені (купівля-продаж, міна, передача в найм (оренду), позичка, страхування) на умовах, за ціну та на строки за його розсудом, автомобілем марки Citroen Jumper, тип – фургон малотоннажний – В, 2007 року випуску, колір – білий, VIN № НОМЕР_5 , належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , дата реєстрації 17.01.2014, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Вказаною довіреністю представник був наділений правом керувати автомобілем, зняти автомобіль з реєстраційного обліку, одержати реєстраційні номери, подавати та одержувати довідки чи документи, заяви тощо, укладати та підписувати від її імені всі без винятку правочини, представляти інтереси власника в страхових компаніях, укладати договори про відшкодування шкоди, одержувати та сплачувати за такими договорами грошові суми, сплачувати належні з неї платежі, мито, необхідні збори та податки, в тому числі податок з власників ТЗ, вчиняти також всі інші юридично-значимі дії, пов`язані з цією довіреністю.
Довіреність видана строком на 10 років, з правом передоручення повноважень третім особам та дійсна до 08.11.2030.
Видача та посвідчення цієї довіреності підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 08.11.2020.
12.01.2022 ОСОБА_2 надала нотаріально оформлену заяву про скасування довіреності, якою скасувала довіреність, посвідчену 08.11.2020 приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. за реєстром №1524, нотаріальний бланк НМК №136220, в тому числі повідомити про це представників, а також відомих третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Ця заява була посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликовим С.В. за реєстровим №4.
07.03.2023 ОСОБА_2 направила на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомлення про скасування довіреності від 08.11.2020 та висунула вимогу про повернення до 15.03.2023 належного їй автомобіля Citroen Jumper, реєстраційний номер НОМЕР_1 до адреси її місця проживання.
13.03.2023 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 направили позивачеві листи, згідно з якими, 29.10.2020 на сайті OLX побачили оголошення про продаж автомобіля Citroen Jumper, реєстраційний номер НОМЕР_1 . В оголошенні було зазначено, що продаж автомобіля відбувається за технічним паспортом або на запчастини. Вирішивши придбати ТЗ, вони зустрілись з позивачем у приватного нотаріуса Кокосадзе Н.М. з метою оформлення довіреності. Довіреність отримали зареєстровану у реєстрі 08.11.2020 за №1524 підписану ОСОБА_2 власноруч.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) "де факто" – фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "де юре" – юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Вказане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.
У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права "Hand muss Hand wahren" (нім.: "рука за руку відповідає"), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.
Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі було висловлено Верховним Судом:у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 (провадження № 61-19405св20); у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові віж 11 грудня 2023 року (провадження №61-1371 сво 23).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 243/2282/20 (провадження № 61-14197св21) міститься висновок про те, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 243/2282/20 (провадження № 61-14197св21) зазначено, що надання у тимчасове користування іншій особі спірного автомобіля не може розцінюватись як передача майна іншій особі у володіння, що мало б значення для застосування застереження, обумовленого у пункті 3 частини першої статті 388 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 (провадження № 61-19405св20) зроблено висновок, що норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Таким чином, спірний автомобіль вибув з володіння власника за його волею, що не спростовано відповідними доказами, а тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову. Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, у даній справі автомобіль по довіреності посвідченій нотаріально передано позивачем відповідачам у володіння та користування, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб. У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно".
Аналогічний за змістом висновок міститься й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23).
За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову, заявленого, зокрема, до ОСОБА_1 є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону, що у відповідності до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування в зазначеній частині оскаржуваного рішення і ухвалення нового – про відмову в задоволенні позову.
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Уткін О.Є. зазначив про недоцільність стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів не вирішує питання про відшкодування таких витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржував заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року тільки в частині, що стосується витребування від нього автомобіля, що складає половину позовних вимог, за подання цієї апеляційної скарги він мав сплатити 4026 грн судового збору.
Проте, оскільки постановою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року вже стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 8052 грн, що є повною сумою відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає недоцільним повторне стягнення з позивача судового збору новою постановою.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що до апеляційної скарги додано квитанцію про сплату  ОСОБА_1  судового збору в сумі 8052 грн, тобто в розмірі більшому, ніж встановлено законом,а саме надмірно сплачено 4026 грн.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
З огляду на вищевикладене, слід роз`яснити ОСОБА_1 його право звернутися до Запорізького апеляційного суду з заявою про повернення надмірно сплаченої суми судового збору в розмірі 4026 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2023 року в цій справі в частині витребування від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіля Citroen Jumper, 2007 року випуску, тип – вантажний фургон – малотоннажний, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в кузові білого кольору, об`єм двигуна – 2198 см.куб., дата реєстрації – 17.12. 2013, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 17.01.2014, шляхом їх вилучення та повернення власнику та стягнення судового збору у розмірі 2684 грн – скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою:
«У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння – відмовити.»
В іншій частині рішення не оскаржувалося та апеляційним судом не переглядалося.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 січня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: