ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

13 січня 2025 року
м.Харків

справа №953/2938/24
провадження № 22-ц/818/216/25
провадження № 22-ц/818/532/25

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування фінансових витрат в порядку регресу за поновлення парканів з хвіртками по лінії розмежування земельної ділянки за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року та на додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Колесник С.А., -
в с т а н о в и в:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування фінансових витрат в порядку регресу за поновлення парканів з хвіртками по лінії розмежування земельної ділянки.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Київського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погодившись з рішенням суду першої інстанції просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Також просить скасувати додаткове рішення суду,я ким з неї стягнуто витрати на правничу допомогу та у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у допиті свідків та у задоволенні клопотання про визнання обовязковою явку відповідача до суду, що призвело до втрати відомостей про наявні докази та не доведеності фактів. Також зазначає, що судом першої інстанції не врахований факт визнання відповідачем фактичного одноособового захоплення, володіння та користування територією загального двору площею 85 кв.м з моменту блокування в`їзний воріт та зміни замків на них а також визнання відсутності змоги позивача виходу на загальний двір та господарську ділянку через факт блокування проходу шляхом зварювання вхідних дверей та забиття вінок оселі та гаражу. Судом першої інстанції також не взято до уваги відео-докази та фото-докази. Зазначає, що протиправна поведінка відповідача полягає в тому, що він вже зобов`язаний на підставі рішення суду від 28.08.2008 року особисто дотримуватися розподілу земельної ділянки за рішенням суду від 25.02.1999 року та рішенням суду від 20.11.2003 року.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Саніна Арсенія Олександровича про стягнеення витрат на правничу допомогу відмовити.
В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з позивача на користь відповідача 2000 грн. на правову допомогу та не встановлено достовірність виду наданої представником відповідача допомоги (платної чи безобплатної). Зазначає, що надані представником відповідача документи договір від.19.04.2024 року та додаткова угода №1 від. 01.05.2024 року про надання платних послуг протирічать наявним в матеріалах справи документам, а саме ордеру, в якому зазначено про надання безоплатної правничої допомоги клієнту ОСОБА_2 .. Також звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про усну заяву адвоката Саніна Арсенія Олександровича про стягнення судових витрат в розмірі 10 000 грн. на правничу допомогу.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження вчинення відповідачем протиправних дій або його причетності до знищення (пошкодження) паркану та хвіртки, як і не надано доказів наявності вини відповідача, а тому відсутні підстави для відшкодування фінансових витрат позивачу в порядку регресу за рахунок відповідача.
При цьому, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, а також з урахуванням заперечень позивача проти заявленого до стягнення стороною відповідача розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на надання правової допомоги у розмірі 2000 грн.,
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: 53/100 частини ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 1-9381 від 23.11.1990 року, посвідченого державним нотаріусом 8-ї ХДНК, 32/100 частини ОСОБА_2 на підставі договору міни (попередній власник ОСОБА_4 ) № 4347 від 20.05.2004 року та 15/100 ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщини № НОМЕР_1 від 14.04.2011 року.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року у справі № 2-657/5 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками: виділив в загальне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 загальний двір площею 85 кв.м. В користування ОСОБА_3 виділено земельну ділянку загальною площею 243 кв.м. двома частинами: під № 3 площею 142 кв.м. та під № 3-а площею 101 кв.м. В користування ОСОБА_4 виділено земельну ділянку загальною площею 146 кв.м. двома частинами: під № 4 площею 63 кв.м. та під № 4-а площею 83 кв.м. В користування ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 306 кв.м. з боку домоволодіння АДРЕСА_2 , передбачивши підхід співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до стіни житлової прибудови літ. «А1-1» та сараю літ. «М» (а.с.158-159).
20.05.2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір міни, відповідно до якого 32/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 перейшли у власність ОСОБА_2 ..
Заочним рішенням Київського районного суду від 03.09.2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 та ОСОБА_3 задоволено та визнано за ОСОБА_1 право постійного проживання з наданням житлової площі у житловому будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , оскільки припинення сімейних відносин не позбавляє членів сім`ї власника будинку права користування займаним приміщенням (а.с. 13).
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 08.07.2021 року у цивільній справі № 953/1184/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення порушеного права задоволено частково. Поновлено порушене право ОСОБА_1 на користування житловим будинком з надвірними будівлями та прибудинковою територією за адресою: АДРЕСА_1 , визначене рішенням Київського районного суду м. Харкові від 03 вересня 2010 року, відповідно до порядку користування домоволодінням, встановленого рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні територією загального двору площею 85 кв.м. за призначенням, порядок користування яким визначений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.02.1999 року (справа № 2-657/5). Зобов`язано ОСОБА_2 зняти усі замки та засови з в`їзних воріт загального користування № 2, розблокувати вхідні двері у прибудованій веранді для проходу у житло (А-1 та А'-1), зняти металеві та дерев`яні щити з вікон оселі (веранди, санітарного вузлу та гаражу), які виходять на територію загального двору 85 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 567 грн. 20 коп. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 14-17).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилаласься на те, що примусове виконання рішення суду від 08.07.2021 року боржником ОСОБА_2 тривало з 21.11.2023 року по 12.01.2024 року. В січні 2024 року, під час завершення примусового виконання рішення суду від 08.07.2021 року боржником ОСОБА_2 , при поновленні її права користування територією двору загального користування площею 85 м2, позивачем встановлено руйнування парканів по розподілу земельної ділянки, а саме: демонтовано два металевих паркани з двох боків земельної ділянки (III-А) загальною довжиною 25,5 погонних метрів вздовж земельних ділянок: (II) загального двору та земельної ділянки (ІУ-А) ОСОБА_2 ; здійснено монтаж сітки «рабиця» на сторону шиферного забору від сусіда ОСОБА_5 територія (І); здійснено демонтаж двох металевих хвірток № 1 та № 2 вздовж земельної ділянки (II) загального двору, з яких: - хвіртка за № 1 поділена на 2 (дві) частини, з яких: одна частина приварена як паркан з АДРЕСА_1 , а друга частина - покинута під кущем смородини; - хвіртка за № 2 приварена до паркану з шифером вздовж межі з сусідом ОСОБА_5 ; нестача металевої сітки «рабиця» довжиною 1,0 метр погонний; демонтаж та нестача стовпів опорних, зниклих - 4 одиниці; демонтаж стовпів опорних шляхом похилення під кутом, в наявності мають нахилення - 6 стовпів; побитий шифер на паркані від сусіда ОСОБА_5 , територія (І); згнили 2 (два) дерев`яні ригеля листового металевого паркану (за 4 роки); територія земельної ділянки (ІІІ-А) покрита фекаліями тварини (собаки); територія земельної ділянки (ІІІ-А) поросла високою травою; а виноград, абрикоса, туї заплетені хмелем; Дикий клен виріс на прольоті паркану з території (ІУ-А) відповідача ОСОБА_2 , а також знищено лінію розмежування земельних ділянок, що, на думку позивача, здійснено відповідачем ОСОБА_2 . У зв`язку з чим, позивач ОСОБА_1 за свої кошти відновила металеві паркани по лінії розмежування земельних ділянок II, ІІІ-А, ІУ-А в 25,5 погонних метрів, 2 (дві) металеві хвіртки. Роботи здійснені з 20.03.2024 року по 26.03.2024 року в 2 етапи шляхом: демонтування (бо приварена сітка «рабиця» та хвіртка № 2 до паркану з шифером від сусіда ОСОБА_5 , по межі з територією (І) і монтування наново паркану, хвіртки № 2; та виготовлення хвіртки № 1 та паркану 4 погонних метри із нової сітки «рабиця»; а також поновлення зниклих 4-х опорних стовпів круглого січення на нові 4 стовпи квадратного січення з попереднім бетонуванням усіх опорних стовпів по лінії розмежування територій трьох земельних ділянок II, ІІІ-А, ІУ-А. Для виконання відновлювальних будівельно-зварювальних робіт нею придбані цемент М500, армовані круги, петлі для хвірток на загальну суму 570,00 грн. З 20.03.2024 року по 26.03.2024 року відновлюванні будівельно-зварювальні роботи за договором від 19.03.2024 року здійснив ФОП ОСОБА_8 , вартість яких становить 9 600,00 грн. Однак, відповідач не відшкодував завдані матеріальні збитки позивачу.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами виникли неприязні стосунки.
Пред`являючи даний позов до суду, позивач керувався нормами ст.1166 ЦК України, яка регулює підстави та порядок відшкодування шкоди - деліктні зобов`язання, та наполягав саме на відшкодуванні шкоди.
Статями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження позовних вимог. 
Позивачем не надано доказів порушення прав позивача саме відповідачем.
Враховуючи, що доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача фінансових витрат в порядку регресу за поновлення парканів з хвіртками по лінії розмежування земельної ділянки - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення суду.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змістустатті 58 ЦПК Українивбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно достатті 60 ЦПК Українипредставником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідностатті 15 ЦПК Українипредставництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертоюстатті 62 ЦПК Українивизначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно доЗакону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності достатті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Як убачається з матеріалів справи, 19.04.2024 між адвокатом Саніним Арсенієм Олександровичем та ОСОБА_2 укладено Договір про надання правової допомоги. (а.с.182 том1)
01.05.2024 року між адвокатом Саніним Арсенієм Олександровичем та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 19.04.2024 року. (а.с.183 том1)
Також до заяви додано акт №1 від 14.06.2024 року про приймання послуг (робіт) до Договору про надання правової допомоги б/н від 19.04.2024 року. Згідно з даними, які містяться в Акті приймання послуг (робіт) до Договору про надання правової допомоги б/н від 19.04.2024, складеного 14.06.2024, станом на дату складання акту Адвокатом була надана правова допомога за договором від 19.04.2024. Загальна вартість послуг становить 10 000,00 грн. Вартість послуг визначена із розрахунку 1 година - 2000,00 грн. Виконавцем були надані наступні послуги: написання та відправка заяви про ознайомлення з матеріалами справи №953/2938/24 в електронному вигляді - 00 год. 15 хв.; написання та відправка клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №953/2938/24 - 00 год. 15 хв.; написання та відправка заяви про участь у судовому засіданні 16.05.2024 в режимі відеоконференції - 00 год. 30 хв.; вивчення матеріалів цивільної справи №953/2938/24, а саме позовної заяви з додатками до неї, аналіз законодавства та актуальної практики Верховного Суду щодо питання відшкодування фінансових витрат в порядку регресу за пошкодження чужого майна - 01 год. 00 хв.; участь у судових засіданнях 16.06.2024 о 14 год. 29.05.2024 о 16 год., 11.06.2024 о 14 год. - по 1 годині, всього 3 години. Всього 5 годин 00 хвилин. Послуги надані Адвокатом станом на дату складання актом Клієнтом прийняті. Клієнт зобов`язується здійснити оплату Адвокату вартість наданих послуг в сумі вказаній в п. 1.1. цього акту в разі надання додаткових послуг сторони можуть складати додаткові акти до договору про надання правової допомоги (а.с.184 т.1)
Позивачка ОСОБА_1 надала заперечення проти задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу, в якому наголошувала,на тому, що сторона відповідача не подавала до суду Відзиву на позовну заяву, тому у суду та у позивача були відсутні відомості про попередній розрахунок очікуваних фінансових витрат відповідача ОСОБА_2 . Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Санін А.О. брав участь у справі на підставі Ордеру серія АХ №1184233 від 22.04.2024 та ордеру серія АХ №1136676 від 19.04.2024 на надання ОСОБА_2 безоплатної правничої допомоги. Крім того посилалася на те, що під час судового засідання 29.05.2024 представник відповідача не робив заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, що підтверджується Журналом судового засідання.
Також зазначила, що надані адвокатом Саніним А.С. документи, а саме: Договір від 19.04.2024 року, Додаткова угода №1 до Договору про надання правової допомоги б/н від 19.04.2024 та Акт №1 від 14.06.2024 на приймання послуг (робіт) до Договору про надання правової допомоги б/н від 19.04.2024, мають дату складання станом на 19.04.2024 та складені про надання платної правової допомоги відповідачу ОСОБА_9 , що протирічить наданим адвокатам Ордерам та не надає позивачу можливості визначити платну чи безоплатну правову допомогу було надано адвокатом відповідачу. Також посилалася на те, що підпис відповідача ОСОБА_2 у наданому Договорі від 19.04.2024 року, Додатковій угоді №1 та Акті №1 викликає у неї сумнів, а також на відсутність печатки на вказаних документах. Крім того зазначила, що відповідачем не підтверджено факт оплати послуг адвокату.
Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, а також з урахуванням заперечень позивача проти заявленого до стягнення стороною відповідача розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на надання правової допомоги у розмірі 2000 грн.,
Підстави для зміни чи скасування додаткового рішення суду відсутні.
Додаткове рішення відповідає вимогам цивільно процесуального законодавства.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року та додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

                                                                                                       В.Б. Яцина